NORRLANDSKA SKOGSvArDSKOMMITtENS BETÄNKANDE. 323 



dyrkan af förfädernas andar kan detta möjligen anses motiveradt, national- 

 ekonomi är det i hvarje fall icke. Vill jag nå ett ekonomiskt mål, bör jag 

 naturligtvis tvärtom frigöra industrikapitalet och sedan investera det i andra 

 delar af min näring, där kapital behöfves, där det kan finna räntabel använd- 

 ning, där jag uppnår det mål jag åsyftar, nämligen högsta möjliga afkastning 

 af våra nationaltillgängar. 



På samma sätt skola vi alltså efter min mening göra i fråga om det 

 lösgjorda skog.skapitalet. Sysselsätter skogen för stort kapital i förhällande 

 till afkastningen, måste detta kapital frigöras, antingen för annat skogsbruk, 

 alltså för att inköpa nya skogar eller för utdikning af myrar eller plantering 

 af kalmarker, som skulle kunna ge den erforderliga afkastningen, eller, om 

 detta ej lönar sig, för annan räntabel produktion. Det går icke att betrakta 

 skogen som en stat i staten, som en del af samhället, skild frän det öfriga. 

 Kan skogen icke förränta sä mycket kapital, som där är nedlagdt, måste 

 detta, då det kan frigöras, öfverflyttas till annan produktion. 



Detta resonemang har kanske kommittémajoriteten också i viss mån 

 förutsett, ty den riktar häremot vissa invändningar. Den första återfinner man 

 på sid. 41, nämligen, att man saknar garanti för det frigjorda kapitalets för- 

 nuftiga användning: »I fråga om de genom sådan afverkning uttagna värden 

 är för öfrigt nogsamt att märka, att garanti eller kontroll saknas att med- 

 len också i verkligheten användas för ändamål, som äro för nationen fullt 

 jämförliga med skogsproduktion. » 



Jag skulle vilja fråga herrarna: anse ni, att det är skäl, därför att ett 

 kapital, som ligger i ett rörverk, eventuellt skulle kunna förslösas af den, som 

 får det frigjordt, att i eviga tider ha det bundet i rörverket, när det icke 

 lämnar räntabel afkastning? Uppenbarligen icke. Man måste förutsätta, att 

 den, som har kapital att disponera öfver, hvilket han lösgjort ur en oräntabel 

 anläggning, måste investera det på annat håll, där det blir mera gifvande. 

 Detta gäller äfven i fråga om skogsförvaltning. Allra egendomligast blir 

 emellertid kommitténs påstående om bristande kontroll med kapitalets inves- 

 tering i det sammanhang det förekommer — nämligen beträffande vården af 

 statens skogar. Nog är det väl en något stark misstro mot svenska staten, 

 då man icke anser staten själf i stånd att använda sitt kapital på lämpligt 

 sätt. Detta är alltså kommittémajoritetens första svar. 



Det andra svaret, sävidt jag förstår, är det, att vi öfverhufvudtaget icke 

 behöfva det kapital vi skulle kunna få ut. Kommittén säger: »Men till och 

 med om den afverkade skogens kapitalvärde skulle placeras i ett produktivt 

 företag, som motsvarar skogsproduktion, lärer dock icke vårt land' kunna an- 

 tagas vara så kapitalfattigt, att man skulle nödgas tillgripa ett skogskapital 

 och för framtiden nedsätta skogsproduktionen i landet för erhållande af rörelse- 

 kapital. Tvärtom kan antagas, att det icke möter någon svårighet att skaffa 

 kapital för alla väl planerade och produktiva företag, och då är det i hvarje 

 fall att anse som nationalekonomiskt fördelaktigt att skogskapitalet far kvarstå, 

 så att skogarnas fulla produktionsförmåga utnyttjas och om möjligt förökas. 

 Alldeles frånsedt det öfverraskande påståendet om den tillräckliga kapitaltill- 

 gången i ett land, som för hvarje år måste indraga kapital från utlandet, är 

 innebörden i detta resonemang, som man ser, helt enkelt, att skogsbruket 

 skall intaga en undantagsställning inom näringslifvet. Kommittén begär alltså 

 räntabilitet af andra företag, vare sig de tillhöra staten eller icke, men skogs- 



