324 DISKUSSION. 



bruket skal! använda ett större kapital än det kan förränta. Uppenbarligen 

 innebär detta ett ständigt understöd frän näringslifvet i allmänhet åt skogs- 

 bruket. Då skogsbruket binder abnormt mycket kapital, blir det för litet 

 öfver åt de andra näringarna, med den påföljd, att dessa, d. v. s. landet 

 som helhet och (beträffande statsföretagen) staten särskildt, utsättas för en 

 knapphet på kapital, som tar sig uttryck i utländsk skuldsättning, liöjd räntefot 

 och därmed hinder för sådana företag, som ej förmå betala denna högre 

 räntefot. Följaktligen betungar detta system de öfriga näringarna på flera 

 sätt, för det första därigenom, att det låter skogskapitalet gå med låg ränta 

 och de öfriga hålla hög ränta, och för det andra därigenom, att det hissar 

 upp den genomsnittliga räntefoten och därigenom låter andra näringar röra sig 

 med mindre kapital än som gifvetvis borde tillkomma dem. Uetta förefaller 

 mig vara det afgörande svaret på denna kommitténs invändning. 



Men detta blir kanske, om vi hålla oss till statsskogarna, än mera enkelt. 

 Öfriga näringar fä nämligen gifva ett direkt understöd till skogsbruket, i det 

 de ju faktiskt tillskjuta ett belojjp till statsskogarna därigenom, att det beviljas 

 anslag till inköp af skogsdomäner etc. 



Det förefaller mig sålunda, som om kommitténs resonemang frän dess 

 egen utgångspunkt vore ohållbart. Men det är möjligt, att under kommitté- 

 majoritetens resonemang ligger en annan tankegäng än de hittills berörda; 

 och ehuru den icke veterligen nägonstädes kommit till uttryck, kan det vara 

 skäl att något närmare betrakta den. Dess innebörd skulle vara, att man 

 öfver hufvud taget icke har rätt att beräkna ränta på skogskapital, därför att 

 skogskapitalet — virkesförrådet — icke är resultatet af mänskligt arbete, och 

 icke föranledt något kapitalutlägg, samt att man ej kan tala om ränteförlust, 

 emedan intet kapitalutlägg ägt rum eller i den mån detta ej ägt rum. Jag 

 kan tänka mig den invändningen — dock vet jag icke, om det är kom- 

 mitténs resonemang; men om nu kommittén eller några andra ha denna tanke- 

 gäng, hvilar den efter min mening på alldeles ohållbara grunder. Man förbi- 

 ser dä nämligen, att kapitalräntan öfver hufvud taget är ersättning för väntande 

 med utfallandet af en afkastning. Allting, som medför uppskof med kon- 

 sumtion eller afverkning, utan att varans värde höjes med lika stort belopp 

 som räntan under väntetiden, innebär följaktligen en förlust af samma slag 

 som hvarje annan oriktig fördelning af produktionen och konsumtionen — att 

 den oriktiga fördelningen här äger rum i tiden och icke i rummet, gör felet 

 ingalunda mindre utan tvärtom större. Dä har ett kapital uppoffrats, lika stort 

 som ränta på ränta under denna tid. 



Det ser för öfrigt ut, som om kommittén menade, att kapitalräntan är 

 något .>privatekonomiskt», ej ett nationalekonomiskt begrepp. Den säger, 

 att mot vissa privatekonomiska synpunkter måste stå allmänna sädana. Räntan 

 är emellertid ett nationalekonomiskt grundfenomen, som kommer att finnas 

 och har samma ofrånkomliga betydelse lika väl i en socialiststat som i ett 

 privatkapitalistiskt samhälle. För den enskilde skogsägaren eller trävarubolaget 

 framträder ju visserligen behofvet af att räkna med vanlig räntabilitet pä skogen 

 mera tydligt än för staten, ty han eller det har att ur sin inkomst af skogen 

 betala ränta på sitt upplänade och äfven sitt ägda kapital, hvilket staten lätt 

 kan sätta sig öfver. Men frän nationalekonomisk synpunkt är uppenbarligen 

 nödvändigheten att normalt förränta kapitalet till fullo densamma, om skogarna 



