NORRLANDSKA SKOC.SVÅRUSKOMMITTÉNS BliTANKANIiE. 325 



äro i statens hand; och en bland de största faror man kan tänka sig i ett socia- 

 listiskt samhälle är just, att det skall producera, som om kapitalränta ej funnes. 



Kommitténs tankegång leder alltså ovillkorligen till en minskning af 

 nationalinkomsten, leder ovillkorligen till mindre afkastning af våra natur- 

 och människotillgängar än vi kunde fä, den leder med andra ord till sämre 

 ekonomiska förhållanden för landet, om äfven till större skogsaf kastning; ty 

 ökningen därvidlag kompenseras af en ännu större minskning pä andra områden. 



Pä sidan 42 har kommittén ett resonemang, som också är mycket egen- 

 domligt. Kommittén säger: »Skogskapitalet har för staten ett annat och 

 högre värde än kontanta penningar; det är ett af våra värdefulla.ste natur- 

 kapital, som ärligen skapar nya virkesmassor, nya värden, h varpå kunna 

 grundas industri och export. Dessa fördelar och den ekonomiska styrka de 

 innebära för nationen kunna icke ersättas med penningräntor.» Härtill vill 

 jag säga, att penningar ju äro mätare på värde och lika väl kunna mäta af- 

 kastningen pä skog som afkastningen pä hvilket kapital som helst. Ifall vi 

 sälja vår skog och sätta in kapitalet pä en bank eller pä annat sätt placera 

 det, sä erhålla vi tydligen i stället för virke, järn- eller textilvaror eller hvad som 

 helst, och då stå penningarna som mätare för detta lika väl som för träden. 

 Det är alltså här icke fråga om virke å den ena sidan och pengar å den andra, 

 utan det är fråga om ett slag eller ett annat slag af naturaprodukter, alla 

 mätta i sannna värdemätare penningen. Det förefaller mig, som om detta 

 borde \ ara klart, och att man alltså borde kunna inse det oräntabla skogs- 

 brukets gifna resultat, nämligen en mindre kvantitet iiaturapiodukter eller medel 

 till täckande af mänskliga behof, om nämligen dessa olika naturaprodukter 

 vid en jämförelse mätas med den gemensamma värdemätaren penningen. 



Kommitténs resonemang synes mig så mycket mindre hållbart, som det 

 förhäller sig sä, att det icke är Sverige utan utlandet, som har den hufvud- 

 sakliga nyttan utaf en skogsproduktion, som icke kan förränta kapitalet. Att 

 sälja varor till ett pris, som icke täcker produktionskostnaderna — • hvilket 

 tydligen blir följden, då man ej kan förränta anläggningskapitalet — är ganska 

 betänkligt, redan då köparna äro egna landsmän, emedan produktionen där- 

 igenom får en felaktig riktning; men det kan dock under vissa förhållanden 

 försvaras. Men att producera trävaror till underpris för export betyder uppen- 

 barligen, att man underkastar sig en årlig nationalförlust för att skaffa ut- 

 lännmgar en rikligare virkestillgång. Det hela resulterar alltså i en enorm 

 present till utlandet af svensk nationalinkomst. Kommittémajoriteten har alltså 

 genom att tala om exporten sig själf ovetande satt fingret pä den måhända 

 mest flagranta nationella uppoffring, som det oräntabla skogsbruket medför. 



Jag kan sammanfatta, hvad jag sagt, på det sättet, att kommittén alltså 

 icke funnit den verkliga skillnaden mellan skogsbrukets ekonomi och allmän 

 ekonomisk verksamhet och att dess försök att ge skogsbruket en undantags- 

 ställning inom det ekonomiska lifvet måste anses ganska olyckligt. 



Emellertid är det nog i alla fall så, att skogsbruket verkligen i vissa 

 hänseenden måste intaga en undantagsställning, och kommittén gör själf en 

 antydan — alldeles i början af betänkandet, pä sidorna 12 och 14 — , om 

 h\ar den verkliga skillnaden ligger. Pä sidan 12 står sålunda: »Man hade 

 vunnit insikt om att skogsbruket — främst genom dess fordran på att stora 

 värden ständigt skola hållas bundna i form af skogskapital och dess kraf på 

 uppoffringar af nuvarande ägare, hvaraf fördelarna ofta framträda först i en 



Skogsvårds/Sreningsns Tidskri/t, Allmtmna delen, igi2. 23 



