NORRLANDSKA SKOGSVARDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 327 



befinna sig om t. ex. 80 år, afverka skogen efter så kort omloppstid, att 

 den icke får den lifslängd den rätteligen bör ha. Det är alltså / dm mån 

 ägare af detta slag finnes, som en skogslagstiftning är berättigad. Däremot 

 är den det icke, i den mån skogsförvaltningen skötes ordentligt eller där 

 den är i statens hand. På detta sätt kan man säga, att skogslagstiftningen 

 står som ett skydd för oekonomiska skogsägare själfva mot deras sämre jag. 



Skogslagstiftningens liksom den offentliga skogshushållningens uppgift är 

 alltså endast att sörja för den — privat- och nationalekonomiskt — väntabla 

 driftens upprätthållande, emedan denna i hithörande fall ofta ej beaktas af 

 sådana skogsägare som sakna förmåga att rätt värdera framtiden. Härmed 

 har man emellertid uppenbarligen intet argument alls för en längre omlopps- 

 tid än den räntabla. 



Det kan bara tänkas ett enda skäl för en oräntabel omloppstid, och det 

 är, att biologiska hinder för en räntabel omloppstid möta. Det skulle väl i så 

 fall närmast betyda, att man vid en räntabel omloppstid icke får tillräckligt 

 med fröträd eller tillräckligt goda fröträd eller pä andra sätt förhindrar åter- 

 växten och sålunda förstör framtidsvärdet. Sävidt jag hittills kunnat utröna, 

 är det emellertid icke så, att de biologiska förhållandena lägga hinder i 

 vägen för en omloppstid, som är den nationalekonomiskt rätta. Skulle det 

 emellertid af biologiska skäl vara nödvändigt att hälla en omloppstid, som 

 är längre än den, som ger ränta på hvad skogen är värd — ty det är hvad 

 saken praktiskt betyder — då måste man ha en skogslagstiftning, som är så 

 drakonisk, så att den gör sköfling praktiskt taget omöjlig, ty då är det i alla 

 skogsägares privata intresse att sköfla. 



Kommittén har emellertid ej alls inlåtit sig pä att undersöka, om detta 

 — enda — skäl för en oräntabel omloppstid existerar, ty den tycks ha gätt 

 ut frän den tankegången, att det öfver hufvud taget är bra, att kapitalets 

 lifstid blir längre och har i hvarje fall ej ansett det betyda någonting, om 

 en afkastning dröjer, bara den en gäng kommer. Nu är det emellertid en 

 allmän regel, som hvarje affärsman eller hvarje nationalekonom kan bevittna, 

 att en sträfvan går genom näringslifvet att förkorta kapitalets lifstid till den 

 minsta möjliga, helt enkelt därför, att kapitalet drar ränta under sin funktions- 

 tid. Af denna orsak ställer det sig under i öfrigt lika förhållanden billigare 

 ju kortare kapitalets lifstid är och skillnaden i kostnad är just den inbesparda 

 ränteförlusten. Hvarje företag sträfvar därför att förnya sitt kapital så ofta 

 som det i och för sig låter sig göra. På samma sätt måste man här, om 

 icke biologiska skäl hindra eller i den mån biologiska skäl icke hindra, lägga 

 sig till med en omloppstid, som ger ränta på skogens värde. 



Afven om biologiska förhållanden skulle göra privatekonomisk räntabilitet 

 ouppnåelig, motiverar detta emellertid i)å intet sätt, att man för skogsbruket 

 uppställer ett annat mål än räntabiliteten, såsom ju Norrländska skogsvårds- 

 kommittén gör, då den yrkar pä högsta absoluta afkastning. Det finns tyvärr 

 mänga företag, som ej fullt förränta sitt kai)ital, men ändå förblir räntabili- 

 teten verksamhetens riktpunkt; och om man ej fullt kan nä den, söker man 

 komma den så nära som möjligt. För skogsbruket måste samma regel gälla, 

 så bestämd, att det bör eftersträfva den bästa räntabilitet, som är biologiskt 

 tillådig. 



Kommitténs ståndpunkt förefaller mig uppriktigt sagdt vara en verklig 

 krigsförklaring emot allt hvad nationalekonomi heter, och det är med anled- 



