328 DISKUSSION. 



ning häraf som jag begärt ordet. Jag hoppas herrarna ursäkta mig för att 

 jag tagit tiden sä länge i anspråk. Jag vill till sist framhålla, att de syn- 

 punkter jag nu kommit med, äro särdeles enkla och för öfrigt framställts 

 här förut, hvarför jag kunde ha nöjt mig med att instämma i den national- 

 ekonomiska delen af jägmästaren Ernst Anderssons föredrag på denna plats 

 för ett år sedan — det biologiska där eller annorstädes kan jag naturligtvis 

 icke ha någon som helst mening om. 



Lektor Jonson: Det synes mig, som om kommittémajoriteten icke varit 

 lycklig i sin bevisföring, när det föreslagits, att högsta absoluta aikastningen 

 borde vara den norm, som bör eftersträfvas för statskogarnas och under statens 

 uppsikt stående skogars del. Försöker man följa utvecklingen af denna fråga 

 i Tyskland, finner man, att det icke var de matematiska bevisen för att 

 denna skogshushållning skulle vara direkt öfverlägsen räntehushållningen frän 

 sä att säga rent ekonomiska synpunkter, som gjorde, att man där lan- 

 cerade fram en skogshushållning af sådan säregen art, utan orsaken därtill 

 synes vara den, att man ansåg det särskildt förmånligt, att just inom landet 

 skapa en dylik produktion, så att Tyskland i detta hänseende ställdes så 

 vidt möjligt oberoende af utlandet och kunde basera sin konsumtion af skog 

 på egen hushållning; man skulle nästan kunna säga, att man där visat sig 

 benägen betala hvilket pris som helst för att komma i oberoende af utlandet 

 i detta hänseende. Det var ungefär samma princip, som här i Sverige till- 

 lämpades, när man på 1 600-talet ansåg sig böra producera guld ur Falu 

 grufva med långt högre själfkostnader, än hvad varan vid införsel utifrån 

 betingade. För de tyska nationalekonomer, som sysslat med denna sak, 

 torde det sålunda ha framstått såsom gifvet, att skogshushållningen vore en 

 för landet så önskvärd produktionsform, att man här icke borde uppställa 

 samma fordran på räntabilitet, som ifråga om andra näringar var nödvändigt. 



Om nu kommitterade framfört dessa synpunkter och kunnat bevisa, att 

 det äfven för Sverige skulle vara mera önskvärdt att med ett visst kapital 

 bedrifva skogshushållning än andra näringar, hade man fatt böja sig därför, 

 om bevisen nämligen varit öfvertygande, men att utan dylika bevis helt enkelt 

 påstå, att denna princip är den enda rätta och att vi icke ha att taga 

 hänsyn till kapitalets räntabilitet, är säkerligen icke en väg, pä hvilken man 

 kan komma fram. Emellertid bör det icke förundra någon, att den synpunkt, 

 som kommitterade lagt till grund för sitt betänkande, vinner anhängare, ty 

 enligt mitt förmenande ha i Sverige förkämparna för räntehushällningen i flera 

 hänseenden kommit in pä afvägar. Man hör t. ex. ständigt och jämt yrkas 

 pä, att träden skola förränta sitt eget värde efter vanlig bankjjrocent o. s. v. 

 Vi ha dock i skogarna flera andra kapital nedlagda än det växande virkes- 

 förrådet; vi måste sålunda jämväl taga i betraktande vid produktionen nöd- 

 vändiga hjälpmedel, förvaltningskostnader, skatter etc. Om effektiv ränta- 

 bilitet skall erhållas, måste den ärligen producerande afkastningen utgöra ränta 

 ej blott pä virkesförrådets saluvärde utan äfven ä det i produktionen enga- 

 gerade grundkapitalet. Om, såsom i det intensiva skogsbruket, detta grund- 

 kapital är relativt stort, kan ju ej virkesförrådets värde och afkastningsförmåga 

 obehindradt få minskas huru långt som helst, ty härigenom inträffar till sist 

 att intet som helst öfverskott finnes disponibelt till grundkapitalens förräntande. 

 iLtt sådant skogsbruk kan omöjligen kallas för räntabelt äfven om afkastnin- 



