NORRLANDSKA SKOGSVÄRDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 32g 



gen från hvarje del af skogen utgör fullt nöjaktig ränta pä därvarande virkes- 

 kapitals saluvärde, utan måste den produktion anses mera önskvärd, som — om 

 också till lägre procent — förmår förränta alla i företaget engagerade kapital. 

 Att åstadkomma en viss räntabilitet endast i fråga om virkesförrådet medför 

 nämligen inga garantier för, att skogsbruket i sin helhet blir skött med från 

 räntesynpunkt bästa möjliga resultat. 



Ytterligare har man ställt skogsbruket i en fullkomligt orättvis dager, 

 när man vill uppställa fordringar på räntabilitet efter vanlig låneprocent utan 

 att i någon män framhålla de fördelar, som skogsbruket kan medföra fram- 

 för andra näringar. Jägmästare Ringstrand har dock i sin reservation betonat 

 dessa senare, och det är, tror jag, första gängen i svensk litteratur, som det kraf- 

 tigt har häfdats, att skogsbruket medför vissa fördelar, som gör, att man där kan 

 nöja sig med mindre räntabilitetsprocent än i de flesta andra företag. Dessa för- 

 delar äro säkerligen sä stora, att skillnaden, om man baserar sin hushållning 

 pä riktiga ccli rättvisa ränteprinciper eller pä högsta absoluta afkastningens 

 ernående, i praktiken icke blir sä stor, som af kommittébetänkandet synes 

 framgå. Vi ha nämligen att i fråga om skogsbruket konstatera ett tilltagande 

 i kapitalvärde, ej blott genom den årliga tillväxten, som visar sig i ökningen 

 af trädens dimensioner, utan äfven genom virkets stigande värde. Visserligen 

 kan detta i någon män, som också i kommittélietänkandet framhälles, upp- 

 vägas af penningvärdets iall, men enligt hvad vi hittills kunnat konstatera, 

 framträder stegringen i virkesprisen ojämförligt starkare, hvarför detta äfven 

 blir ett plus att räkna med. Det försiggår sålunda i skogen vanligen en 

 anhopning af kapital, som visserligen icke hvarje år kan realiseras, men i 

 fråga om hvilken man dock kan säga, att den ökar eller åtminstone bibe- 

 håller egendomens bytesvärde på ett sätt, som för t. ex. industrikapital i all- 

 mänhet icke är fallet. På grund af denna gynnade ställning vis å vis en 

 mängd andra näringar måste man inom skogsbruket nöja sig med en ärligen 

 uttagbar lägre ränta. 



Från nationalekonomisk synpunkt synes denna lägre räntabilitetsprocent 

 ha ett starkt stöd i professor Heckschers nyss framlagda definition på hus- 

 hållningens ändamål, nämligen uppnående af högsta möjliga, varaktiga af- 

 kastning. Otvifvelaktigt torde just skogsbruket i längden bättre garantera en 

 varaktig atkastning än t. ex. en massa industrier af tvifvelaktig lifslängd. Tager 

 man detta i betraktande, kommer man sålunda än en gäng därhän, att man 

 måste tillmäta skogsbruket en viss särställning, visserligen icke i den bemär- 

 kelsen, att räntabilitetskrafvet kan uteslutas, men dock så, att man inom denna 

 näring har lättare att uthålligt fä räntabilitetskrafvet tillfredsställdt, hvarför 

 lägre procent där bör vara nöjaktig än som vid kortare placeringar erfordras. 



När kommittémajoriteten så starkt reagerar mot dessa ränteprinciper, 

 föreställer jag mig, att den rönt inflytande af ännu en ofta förekommande 

 inkonsekvens frän ränteprincipernas förfäktare. Man tycks nämligen på många 

 håll icke vara på det klara med, att det vid öfvergång från en längre till 

 en kortare omloppstid, d. v. s. ombyte af hushållsprincip är fråga om en 

 kapitalplacering af de äldsta åldersklasserna. Sålunda får man t. ex. ofta höra, 

 att om man sänker omloppstiden, får man så och sä mycket större afkast- 

 ning, hvilken förhöjning naturligtvis dock endast är skenbar. Om man 

 t. ex. går ner frän en omloppstid på 120 till 80 är, innebär detta visserligen 

 ett erkännande af att alla bestånd af en ålder mellan 120 och 80 år äro 



