330 DISKUSSION. 



afverkningsmogna och sålunda böra bort, hvarigenom under en viss tid en 

 stor mängd virke blir disponibelt för afverkning. Men detta realiserande af 

 de äldre beständen är icke ett uttagande af skogens afkastning, utan ett lös- 

 görande af en del af skogskapitalet. Om detta kapitaluttag sker fullt med- 

 vetet samt under ärligt uppsåt att på annat sätt göra det frigjorda bättre 

 räntebärande, sä kan ju frän skogsmannens sida föga däremot invändas — 

 möjligen kännes det personligen smärtsamt att behöfva afstå frän en del af 

 sitt förvaltningsobjekt. Om däremot inga garantier synas föreligga för, att 

 det frigjorda kapitalet efteråt får bättre användning än i skogen, eller om 

 lösgörandet sker så att säga i smyg, hvarigenom det uttagna kapitalet för- 

 blandas med vanlig afkastning samt lätt öfvergår från produktions- till kon- 

 sumtionskapital — och tusentals e.xempel härpå kunna när som helst fram- 

 dragas — , då må det ingalunda förvåna någon, att en med ansvar för sitt 

 kall utrustad skogsman snarare håller på högsta skogsafkastningens politik 

 och motsätter sig de kapitalrof från skogen, som under räntabilitetens täck- 

 mantel ofta göras, mången gång för att i det längsta uppehålla det yttre 

 skenet i en fallfärdig affär. 



FLnligt mitt förmenande har emellertid utvecklingen i fråga om beständs- 

 vårdsåtgårder under senare tider gått i sådan riktning, att de båda diskute- 

 rade, till synes fientliga hushållsprinciperna närmat sig hvarandra ganska 

 betydligt. Man har sålunda kommit underfund med, att så snart man vill 

 producera skog af bättre kvalité och kuranta dimensioner, sä får man icke, 

 som i äldre tider ansågs nöjaktigt, låta beständen sköta sig själfva till en 

 viss slutafverkningstidpunkt, utan måste man undan för undan ingripa i striden 

 mellan individerna genom gallring etc, detta vare sig man vill uppnå högsta 

 möjliga absoluta xärdetillväxt eller en viss räntabilitet. Den, som bedrifver 

 en sådan skogsskötsel, med rationell gallring vid alla åldrar, tager, om ock 

 omedvetet, hänsyn till räntabilitetskrafvet. Praktiken pekar därför dithän, att 

 det för skogsbruksmetoden icke blir af någon synnerligt afgörande betydelse, 

 om man slår in på den ena eller andra hushållsprincipen, naturligtvis dock 

 endast under förutsättning att alla faktorer vid de teoretiska kalkylerna gifvas 

 den vikt och betydelse, dem med rätta tillkommer. 



Jägmästare Alfr. Wigelius: Professor Heckscher har från ränteteoriernas 

 Scylla och Karybdlis ledt in diskussionen på verklighetens öppna fält, och 

 det är med anledning af det exempel han valt för att belysa sina uttalanden, 

 jag skall be att få säga några ord. Med professor Heckschers tillåtelse vägar 

 jag åter »sätta i gäng.> det rörverk, han talade om och hvilket han ville ned- 

 lägga, då konjunkturerna voro för svaga för att rörelsen skulle kunna bära sig. 

 Man kan ju tänka sig, att konjunkturerna förändras och att man finner pä 

 nya vägar, som göra rörtillverkningen billigare eller att ett särskildt behof af 

 rör uppstår. 



Ett exempel af samma innebörd lämnar den engelska kolstrejken, hvars 

 fortvaro lär vara beroende på omöjligheten att kunna gifva den fordrade 

 minimilönen, på den grund att kolen skola hämtas pä ett djup, som till den 

 grad fördyrar brytningen, att chanserna förtagas vid ett eventuellt fastställande 

 af dessa minimilöner. Pä enahanda sätt förhåller det sig också med skogs- 

 bruket. Vid värdesättningen af en skog, räknar man ju med de priser, som 

 för skogsprodukterna kunna ernås vid närmaste bästa afsättningsort, därvid nödig 



