NORRLÄNDSKA SKOGSVARDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 333 



cn vara förfaras, är det en förlust att förvalta värden sä, att de förhindras 

 att lämna ränta på sitt värde. 



Dessa regler äro så naturliga, att vi tillämpa dem utan att reflektera. 



Dä skog torkar eller ruttnar eller spricker pä rot, allt följder af hög ålder, 

 förfares ett värde. 



Ett kapital, som är placeradt i skog eller en skog, som representerar ett 

 värde, bör vårdas, så att detta värde förräntas, ty äfven räntan är ett värde, 

 som eljes förfares. 



Då ett värde förfares, hvilket kan inträffa på hvilket område som helst, 

 betraktas detta alltid som en olycka. Men ett afsiktligt och planlagdt arbete i 

 sådan riktning, att värden ovillkorligen skola förfaras, är kuUnrvidrigt. 



Kommittén respekterar sparsamhetsprincipen, dä det gäller redan produ- 

 cerade värden, som den anser böra tillvaratagas, då de löpa risk att förfaras. 



Men då det gäller skyddande af ett kapitals produktionsförmåga, ränte- 

 bärande förmåga är den icke »up to date». Den negligerar alldeles, om 

 räntan förfares pä ett naturakapital. 



Enligt föregående slutledningar måste detta betecknas som kulturvidrigt. 



Med stöd af hvad jag här anfört, vidhåller jag alltså min förut häfdade 

 ståndpunkt till frågan med ännu större kraft än förut och ber endast få göra 

 följande uttalanden om huru husligt räntabilitet kan och bör införas såsom 

 grund för den norrländska skogsskötseln. 



I Norrland är skogskapitalet genom en bred klyfta klufVet i tvä delar: urskogs- 

 kapitalet, öfverärig skog, som är under exploatering, och ungskogar upp till 

 loo år, som up])växt efter exploatering, och skogseldar, vanligen å de för 

 värdeproduktion mest ägnade delarna, nämligen i kustlandet och älfdalarna. 



Beträffande de äldre skogarna måste erkännas, att det kapital, som de 

 representera, icke är och icke kan annat än genom exploatering blifva rän- 

 tabelt. Ser man endast på dessa ovä.xtliga skogar får man lätt en sådan pessi- 

 mistisk åskådning, som kommittén låtit komma till synes. Men meningsskilj- 

 aktigheten gäller ju icke dessa, som hvarken kunna lämna ränta på sitt värde 

 eller den högsta afkastning, som marken förmätt gifva. För de gamla skogarna 

 gäller det endast att finna en lämplig exploateringsplan, baserad på en tidrymd 

 nog läng att medgifva deras ändamålsenliga föryngring och hänsyns tagande 

 till möjligheten för ungskogarna att under denna tid medhinna att ersätta de 

 exploaterade skogarnas leveransförmåga. Denna exploateringsplan fordrar samma 

 öfverväganden, som en plan för malmkapitalets exploaterande, med den väsent- 

 liga skillnad dock, att malmkapitalet icke förnyas. Att under denna explo- 

 ateringstid ränteförluster komma att göras är säkert, äfvensom att de förhål- 

 landen, som måste inverka pä exploateringens fortgång, äro mänga och kanske 

 svårare att beräkna, än hvad man föreställer sig. 



Men det gäller äfven att planlägga de uppväxande ungskogarnas skötsel, 

 så att de snarast möjligt blifva färdiga att ersätta de gamla på samma sätt 

 som skett i södra Sverige. Skötseln bör nämligen vara olika, beroende på 

 det ändamål man med den afser. 



Det vore således med hänsyn till de äldre skogarnas beskaffenhet en 

 orimlighet att föreskrifva räntabilitet för skogskapitalet i sin helhet; därtill äro 



