334 DISKUSSION. 



skogarna icke beredda. Men om de gamla skogarna nu olyckligtvis äro för 

 gamla för att man på dem skulle kunna bedrifva en kulturenlig produktion, 

 så böra vi väl tillse, att icke äfven ungskogarna råka ut för samma olycka. 

 Det är nödvändigt att börja i tid med utvecklandet af en ändamålsenlig 

 teknik. Då gäller frågan i första rummet hvilken ränta, som bör uppställas 

 som norm för skogsskötseln. Med anledning däraf att staten betalar 4 % på 

 sina lån, torde det vara lämpligt att som framtidsmål tänka sig uppnåendet 

 af denna ränta. Men med kännedom därom, att skogarna icke äro beredda 

 härpå och vi ännu sakna en för ändamålet lämpad teknik, samt då i följd 

 häraf förluster att börja med icke skulle kunna undvikas, sä synes mig icke 

 lämpligt att för närmaste 20 år exempelvis sätta räntekrafvet högre än 3 ä 



3 7. %■ 



Sedan man under dessa 20 är utexperimenterat metoder och inarbetat en 

 ändamålsenlig teknik, blifver det en naturlig åtgärd att höja räntekrafvet till 



4 %, och om förhållandena det påkalla, och vunnen erfarenhet bekräftar 

 våra nuvarande icke ogrundade förhoppningar, ännu högre ränta (på de en- 

 skildes skogar) allt i enlighet med markränteprincipen. 



Såsom af betänkandet framgår, har kommittén icke aktat nödigt diskutera 

 den ekonomiska kulturens lagar för skogshushållningens vidkommande utan 

 helt enkelt gjort anspråk på en högst egendomlig särställning för densamma. 



Uti 1866 års skogsordning angifves som hufvudprincip för kronopar- 

 kernas skötsel : 



att de skola he/iaiidlas efter på vetenskapliga regler grundade, för olika skogs- 

 förhällatiden lämpade planer, som afse skogens framtida bestånd och högsta af kastning. 



Denna bestämmelse kvarstår oförändrad i 1894 års förordning, Högsta ut- 

 hålliga afkastning är alltså det mål, som satts för hushållningen med statens skogar. 



Bestämmelsen är ytterst allmänt hållen, hvilket emellertid gör, att man 

 icke utan vidare reflexioner kan fullt fatta dess innebörd. 



Man vill gärna tänka, att lagstiftarna med denna föreskrift endast afsett, 

 att skogshushållningen skall bedrifvas så, att den gifver staten den största 

 möjliga fördel, ty hade någon inskränkning härutinnan afsetts, skulle en 

 skarpare formulering varit nödvändig. En sådan betydelse af den allmänna 

 principen skulle gifva statsskogsförvaltningen den nödvändiga friheten att icke 

 blott ständigt rikta sitt arbete på att ordna skogshushållningen enligt denna 

 princip utan äfven att utveckla sina förfaringssätt i jämbredd med den utveck- 

 ling, som studiet af hvad som verkligen är för staten fördelaktigast gifver 

 vid handen. Det är nämligen gifvet, att icke blott tillämpandet af en sådan 

 föreskrift utan äfven vårt förstående af densamma kan fördjupas. 



Därför är det också naturligt, att tider och länder med olika kulturnivå skola 

 hafva olika intresse och därför skilda kraf på hvad som skall anses för för- 

 delaktigast. 



Då emellertid Norrländska skogsvårdskommittén i stället för att medelst 

 en mera tidsenlig formulering vidga bestämmelsens räckvidd, söker inskränka 

 densamma i enlighet med sin nuvarande ståndpunkt och förstående, så inne- 

 bär nog detta generellt sedt ett baksteg. Dä dess tydning dessutom innebär 

 ett faktiskt afståndtagande från de allmänna lagar, enligt hvilka all ekonomisk 

 kultur rycker fram, torde den få bereda sig på allvarliga gensägelser. 



Kommitténs flertal förordar, att skogarna skola skötas så, att högsta 

 möjliga genomsnittsafkastning i värde erhälles. 



