NORRLANDSKA SKOGSVARDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 3 35 



Detta förefaller vid första betraktandet riktigt. Men denna formulering 

 fordrar en tydning. Kommittén afser med afkastning i värde, hvarken hvad 

 man i allmänhet menar med nettoaikastning, icke heller hvad man afser med 

 bruttoafkastning, ehuru snarast detta senare. Ehuru man vid skogsproduktionen 

 begagnar sig icke blott af markens produktionsförmåga utan äfven af ett annat 

 värde, skogsbeståndens, beräknas icke ränta på dessa skogsbestånds värde 

 såsom en debetpost för i)roduktionen. Högsta afkastning i värde utan liänsvn 

 till räntan är alltså enligt iommitlens mening målet för statens skogshnshållning. 



Det är klart, att dä ingen hänsyn tages till räntan, ränteförluster skola 

 göras. Principen kan åskådliggöras generellt genom följande exempel pä en 

 kalkyl enligt denna princip öfver när ett bestånd skall afverkas. En mark 

 har medelst ett bestånd under loo år producerat i,ooo kr. Ärliga genom- 

 snittsprod, har alltså varit lo kr. Så länge detta bestånd fortfarande lämnar 

 10 kr. årligen, skall det enligt kommitténs princip bibehållas. 



Man nöjer sig med lo kr. i ränta på i,ooo., alltså i %. Om nu 

 penningar lånas för 4 % förfaras årligen 3 '4 eller 30 kr. 



Man begär alltså att räntebegreppet skall helt och hållet suspenderas och 

 att 30 kr. om året skall offras för att få skogen äldre. 



Förslaget innebär alltså för skogshushållningen en märklig undantags- 

 ställning i den mänskliga näringsverksamheten, som på alla områden fordrar, 

 att inga värden förbrukas för att vinna mindre värden, att alltså sparsamhet 

 iakttages. 



Att låta ett skogsvärde pä 1,000 kr. stå och förräntas med i %, ehuru 

 annan skötsel af detta skogsvärde gifver 4 % , är detsamma som att utgifva 

 eller använda 40 kr. för att få 10 kr. Det är alltså att börja med alldeles 

 klart att denna princip icke kan leda till största möjliga fördel. Den kan 

 därför icke läggas till grund för en tidsenlig hushållning, hvarken med statens 

 eller enskild skog. Det finnes ingen egendomlighet hos skogsbruket, som be- 

 tingar just den säregna hushållning, som sträfvar efter högsta afkastning utan 

 någon hänsyn till räntan. Högsta afkastningsteorien har ingen reell grund, 

 intet stöd alls i den öfriga materiella kulturen. 



Sträfvan efter högsta värdeafkastning innebär ett ändamålslöst samlande 

 af värden, såsom juveler och smycken, att jämföra med öfvercivilisation, lyx- 

 • hushållning, som vi ej hafva råd med i så stor skala, som det här gäller. 

 Då kommittén föreslår lagstiftning af sådan innebörd, vill den, att skogshus- 

 hållningsekonomien skall omgifvas af en kinesisk mur till skydd för kontakt 

 och jämförelse med den verkliga ekonomiska kulturen. 



Om man nn antager att full ränta ej kan för när\arande afvinnas skogs- 

 kapitalet, så behöfver man väl därför icke kasta allt ekonomiskt förnuft öfver 

 bord och helt afskrifva räntekrafvet. Naturligare är väl att vidtaga sådana 

 dispositioner, att förlusterna, om de nu äro oundvikliga, blifva de minsta möjliga. 

 Orsaken hvarför räntabilitet icke för närvarande kan uppnås, särskildt i 

 norrlandsskogarna, är det öfvergångsstadium frän urskog till kulturskog, hvari 

 dessa skogar befinna sig. 



Men de unga skogarna låta väl sköta sig, så att de blifva räntabla, om 

 man endast börjar i tid. Intill 30 a 60 års ålder äga de ju intet eller ytterst 

 ringa afverkningsnettovärde. Frän denna tidpunkt stiger afverkningsvärdet i 

 början hastigt och sedan långsammare och stiger slutligen med endast 5, 4, 

 3 %. Har man nu genom ändamålsenlig behandling utsträckt den tid, be- 



