336 DISKUSSION. 



Ståndet kan växa med den för hushållningen fastställda räntefoten, så måste 

 den tidpunkt, dä beståndet skall afverkas, anses vara inne. Beträffande dessa 

 skogar, af hvilka våra efterkommande skola lefva, felas inga andra förutsätt- 

 ningar för räntabilitet än kulturenlig utveckling af tekniken till största möj- 

 liga sparsamhet. 



Man har påstått, att icke ens de unga skogarna skulle äga en produktions- 

 kraft, som är tillräcklig att hålla dem kvar gentemot ränteanspråken, utan att 

 dessas tillämpande skulle föranleda landets utarmande pä skog. 



Ingenting kan vara tnindrc öfvercnsstiimniande med verkliga förhållandet. 

 I södra Sverige skulle, om räntabilitet infördes, skog.skapitalet afsevärdt stiga. 



Då redan tillämpandet af räntabilitet synes fordra ett betydligt höjande 

 af skogskapitalet i södra Sverige, innan det blifver normalt ur räntabilitets- 

 synpunkt, framstår det ideal, som högsta af kastningens förfäktare eftersträfva, 

 nämligen ett samlande därutöfver af ett icke räntabelt kapital, såsom en orim- 

 lighet ur privatsynpunkt. Det är att spänna bågen för högt. Detsamma 

 gäller om statsskogshushällningen inom de gränser, som af dess räntor bestämmas. 



Det är icke samlandet af skog, icke heller ett idisslande af samma värden, 

 utan produktionen af nya värden, som är målet. 



Jag kan alltså icke finna, att Norrlandskommittén varit lycklig vid lösandet af 

 sin uppgift att finna en grundläggande princip för .skogshushållningen i Norrland. 

 Enligt mitt förmenande borde den hafva diskuterat en amorteringstid för de 

 öfveråriga skogarna och anbefallt sträfvan till en viss ränta för de yngre 

 skogarna. 



Kapten de Verdier : Det är icke min mening att här söka kritisera skogs- 

 vårdskommitténs förslag, dä jag först i går blef i tillfälle att ta del af det- 

 samma. Jag skall endast be att fä vända mig mot min gamle motståndare 

 i räntabilitetsfrägan, öfverjägmästare Welander — det är ju en fråga, som 

 ända sedan 1907 varit föremål för mänga meningsutbyten mellan de olika 

 principernas målsmän. Till min tillfredsställelse finner jag, att jag nu fått 

 betydligt med förstärkning å min sida. Professor Heckscher var, tror jag, af 

 min åsikt, och jag tror också, att lektor Jonson i någon män lutade ditåt. 

 Jag vill nu icke utveckla denna min åsikt i de olika hithörande frågorna, 

 utan skall endast föredraga ett praktiskt exempel. Som bruksdisponent i 

 många år har det ålegat mig att redovisa ränteinkomster och ränteutgifter i 

 olikhet med hvad det åligger statens jägmästare; icke heller öfverjägmästare 

 Welander har alltså haft bekymmer i detta hänseende, och frågan har så- 

 lunda icke för honom ställts sä på sin spets. Han har icke behöft träda i 

 beröring med det praktiska lifvets kraf. Jag öfvergår till exemplet: En skogs- 

 ägare har en inkomst på 3,000 kronor af sin skog, som skötes af en för- 

 valtare, som har samma uppfattning i denna fråga som öfverjägmästare We- 

 lander. Han har emellertid icke fått riktigt klart för sig värdet af skogen. 

 Nu har skogsägaren läst i Skogsvårdsföreningens tidskrift om denna strid be- 

 träffande räntabilitetskalkyler och funnit, att här kanske är någonting att taga 

 reda på. Han tillkallar en sakkunnig frän motsatta lägret och säger: »Var 

 god och säg mig, hvad denna skog är värd. Kan jag få någon högre af- 

 kastning af den än 3,000 kronor?» 



Den konsulterade svarar då efter nödig undersökning: »Ja, jag anser, 

 att skogen är värd 100,000 kronor, men Ni skall ta och förminska virkes- 



