NORRLÄNDSKA SKOGSVÄRDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 337 



kapitalet med ett värde af 20,000, sä har Xi 80,000 kvar i skogen, hvilket 

 kapital Ni sedan kan förränta med 5 9„.» 



Om förvaltaren nu följde rådet och tog ut 20,000 af virkeskapitalet, 

 skulle han på det erhålla efter 5 % 1,000 kronor, hvartill sedan kommer 

 4,000 kronor i årlig af\erkning som ränta på den kvarstående Ijushuggna 

 skogen, alltså summa 5,000 kronor i stället för 3,000 förut. Men den 

 gamle skogsförvaltaren > som ej ser skogen för bara träd» fasthäller vid den 

 gamla ståndpunkten och förklarar, att det är orimligt taga ut kapital ur 

 skogen, och säger, att det är lika bra att låta de 100,000 kronorna ligga där 

 och nöja sig med 3 %, ty det är säkrare. Nog kan man bli förbluffad öfver 

 ett sådant resonemang, ungefär som att nöja sig med giroränta i stället för 

 oliligationsränta. 



Vi äro nu midt uppe i landtbruksveckan. Äfven för landtbrukaren gäller 

 det ju att åstadkomma största möjliga räntabilitet. Han behåller sålunda 

 icke sina svin t. ex. så länge, att de bli sä stora som möjligt, utan sä att de 

 bli så räniabla som möjligt. Och i fråga om ladugårdsskötseln gäller det icke 

 att producera så mycket mjölk som möjligt utan att producera den så billigt 

 som möjligt, med så stor vinst som möjligt. Det kan därför hända, att han 

 låter nedslakta den oräntabla delen af besättningen, vidtar beståndsvärdsät- 

 gärder som det kallas inom skogsbruket. 



Öfverjägmästare Welander talade om ödeläggelse, men jag hemställer, 

 huruvida man beträffande det exempel, jag framställt, kan tala om någon öde- 

 läggelse; det måtte väl ändå tvärtom vara att handla efter svenskt sundt 

 förnuft. 



Lektor Jonson: Med anledning af ett nyss fälldt yttrande af jägmästare 

 Andersson, skall jag be att få göra en jämförelse mellan den ståndpunkt, 

 professor Heckscher intagit, samt jägmästare Andersson. 



Ehuru professor Heckscher nämnde, att han i allo delade de synpunkter, 

 som kommit fram i det föredrag jägmästare Andersson höll här för ett år 

 sedan, är det dock, enligt mitt förmenande, en rätt väsentlig skillnad i de 

 två herrarnas ståndpunkt, då professor Heckscher synes erkänna, att skogs- 

 bruket, äfven om det icke visar sig kunna ge en viss ränta, för Sverige är 

 en så nödvändig näring, att vi få finna oss i dessa lägre räntor, om det af 

 biologiska eller andra grunder visar sig, att full räntabilitet icke kan uppnås. 

 Detta erkännande vill jag anse fullständigt strida mot jägmästare Anderssons 

 uttalande nyss, att man »kan höja räntabilitetskrafvet till 4 %». Detta måste 

 enligt ordalagen betyda, att dessa 4 % helt enkelt kunna uppställas som en 

 berättigad och uppnäelig fordran. Det är här icke alls tal om någon under- 

 sökning, huruvida räntabilitet kan åstadkommas eller ej; »man höjer krafvet», 

 visar det sig, att vissa bestånd icke tillfredsställa dessa kraf, sä bort med dem. 

 Jag vill icke tro eller påstå, att jägmästare Andersson själf i grund och botten 

 ser saken så ensidigt, men det framgår allt för ofta af, eller rättare sagdt, en 

 utomstående kan lätt draga den slutsatsen af hans föredrag, att problemet är 

 så lättlöst som att helt enkelt endast precisera sina fordringar på en viss ränta, och 

 borttaga det, som ej lämnar denna ränta. Denna lära leder dock, i motsats 

 till professor Heckschers därhän, att vi jjå stora vidder af vårt land måste 

 draga rörelsekapitalet ur skogsbruket och lägga marken öde. Då frågar jag: 

 hvar skola vi till större varaktig allmännytta kunna placera detta frigjorda 



