NORRLÄNDSKA SKOGbVÅRDSKOMMITTIvNS I5ETÄNKANDf. 339 



egendom till fyra arfvingar, hvilken egendom hestår både af skogsbruk och 

 jordbruk ; det är en massa gårdar sammanförda, som delas sönerna emellan, 

 så att hvar och en får lika mycket skog och landtbruk. Jag grundar mitt 

 exempel pä det antagandet. Dessa fyra söner förfara nu på helt olika sätt. 

 Den första sonen, som sitter på egendomen A låter det gå som under faderns 

 lifstid; tar ut mycket måttligt ur skogen, d. v. s. har en lång omloppstid och 

 behåller sitt skogskapital i det skick han emottagit det. Sonen pä egendomen 

 // däremot har åhört en del nationalekonomiska föreläsningar och fått del af 

 vissa nya skogsekonomiska principer, hvilket gör, att han anser lämpligare 

 att frigöra en del af sitt kapital ur skogen, då han har andra naturtillgångar 

 på egendomen, som han vill utnyttja; han har t. ex. lera, som han vill an- 

 vända till tegel. Han sänker därför omloppstiden och tar ut mycket ur sko- 

 gen under loppet at några år, för de penningarna bygger han upp ett tegel- 

 bruk, och på det sättet höjer han sina årsinkomster. Brodern på egendomen 

 C handlar ungefär likadant, bara med den skillnaden, att han för pengarna 

 anlägger en fabrik för någon annan produktion ; han har nämligen ett vatten- 

 fall, .som han vill utnyttja. Den fjärde sonen tycker också, att det är bra 

 att ta ur skogarna en del af kapitalet, men han placerar det icke i något 

 produktivt företag utan bygger en ståtlig corps de logis-byggnad, och för 

 högt lif, och hans lefnadsomkostnader stiga mer och mer. — Tegelbruket 

 går bra och kommer att göra sä äfven i framtiden. Men inom den bransch, 

 för hvilken brodern på egendomen C anlagt en fabrik, uppfinner man en ny 

 maskin, som gör att de gamla fabrikerna ställa sig tämligen värdelösa inom 

 några år. Han gör därför rätt stora förluster på denna fabrik. 



Jag menar nu, att har man garantier för, att de ur skogen lösgjorda 

 pengarna verkligen läggas ner i något produktivt företag, som ger större af- 

 kastning än skogsbruket med lång omloppstid, och är den industri, man skapar, 

 så pass säker och stabil, att den icke är utsatt för några svårare växlingar, 

 då är det alldeles riktigt handladt — det kan icke bortresoneras. Där står 

 jag alltså fullkomligt på professor Heckschers ståndpunkt. Men skogshand- 

 tering har den stora fördelen framför en hel del andra industrier och näringar, 

 att den är synnerligen säker, värdet af dess produktion sjunker aldrig, tvärt- 

 om är det, såsom här nyss påpekats, många gånger så, att virket stiger i 

 pris. Skogen är följaktligen alldeles sänskildt säker att placera kapital uti. Från 

 den synpunkten sedt, menar jag, bör skogsbruket nöja sig med en lägre ränta 

 ])å realisationskapitalet. Olyckan med skogen är den, att den har ett realisa- 

 tionsvärde; hade den icke det, vore det endast tal om att skaffa ränta på 

 de kostnader, som äro nedlagda pä den, men nu vill man ha ränta på skogens 

 realisationsvärde, och detta är skogens olycka. Jag ställer mig emellertid icke 

 pä den ståndpunkten, att jag anser, att högsta möjliga afkastning per ytenhet 

 är hvad som bör eftersträfvas, ty i likhet med en annan talare är jag af den 

 åsikten, att det icke kan bevisas, hvad som är den högsta möjliga afkastningen. 

 Men jag anser, att skogshushållningen medför sä stora fördelar, frän hela 

 landets synpunkt att en lägre ränta på realisationskapitalet bör beräknas, eller 

 med andra ord, vi böra icke utan trängande skäl i allt för hög grad gä öfver 

 frän skogsbruk till andra näringar, då skogsbruket erbjuder de omnämnda 

 fördelarna, och framför allt icke, när det gäller den enskilda skogen, då man 

 icke har någon garanti för, att de lösgjorda penningarna sättas in i produk- 

 tiva företag. Därför borde lagstiftningen förhindra, att skogskapitalet ned- 



