340 DISKUSSION. 



sättes, åtminstone för så vidt ej det lösgjorda penningkapitalet placeras i annat 

 säkert foretag, ty om vi ta ut kapital ur våra skogar utan att samtidigt skapa 

 nya industrier här i landet, blir resultatet i mänga fall detsamma som att 

 skänka en del af detta kajjital till utlandet. Afverkningen höjer nämligen 

 lefnadsstandarden och inbjuder till ökad ly.x, h\ars kraf tillgodoses genom 

 utländska varor. Gå vi därför in på själfva skogskapitalet och använda någon 

 större del af de penningar vi fä in genom denna öfverafverkning till att från 

 utlandet importera relativt onyttiga saker, om än aldrig så angenäma, ha vi 

 liksom afyttrat en del af vårt eget land till utlandet. Vi ha visserligen icke 

 minskat landets gränser, men dock afhändt oss en del af våra produktiva 

 naturtillgångar, som för framtiden kunnat skänka oss en jämn al kastning. 

 Minska vi detta skogskapital utan att placera det i andra näringsgrenar, ha 

 vi efter mitt förmenande ovillkorligen handlat orätt mot \ära efterkommande 



Länsjägmästare Arvid Nilsson : Det är icke min afsikt att nu upptaga 

 tiden i själfva hufvudfrågan om fördelarna af den ena eller andra här för- 

 ordade principen för rationell skogshushållning. Efter hvad professor Heck- 

 SCHER, jägmästare Andersson och lektor Jonson yttrat i denna sak, har jag 

 nämligen intet nämnvärdt att tillägga. Jag anser emellertid i motsats till 

 lektor Jonson, att jägmästare Anderssons och professor Heckschers ut- 

 talanden i denna fråga äro förenliga. 



Diskussionen gäller ju nu frågan : ränta på ränta å skogskapitalets värde 

 eller icke. Sedan den saken klargjorts, återstår ju att utreda och framlägga 

 de faktorer, som skola inverka på bestämmandet af räntefotens storlek och 

 vid ränteberäkningen öfverhufvud. 



Min uppfattning har alltid varit den, att alla nationalekonomiska fördelar 

 af skogshandteringen böra beaktas vid fixerandet af den räntefot, som skall 

 ligga till grund för skogshushållningen och jag kan ej finna, att jägm. Andersson 

 uttalat sig däremot. Jag har särskildt fäst mig vid, att jägm. Andersson ofta 

 såsom hufvudsumman på förevarande område framhållit, att man skall sträfva 

 efter räntabilitet, fastän det för närvarande ej är möjligt att uppnå full ränta- 

 bilitet i alla detaljer. 



Anledningen till, att jag nu begärde ordet var närmast ett af de skäl, 

 som öfverjägmästare Welander anfört mot sträfvande efter räntabilitet. Han 

 nämnde om — upprepade gånger, om jag icke missminner mig — , att kost- 

 naderna för att åstadkomma ny skog på skogsmark, som icke är af bästa slag, 

 ofta skulle vara sä stora, att dessa kostnader med ränta pä ränta skulle öfver- 

 stiga den efter skogsodlingen uppvuxna skogens realisationsvärde. Beaktades 

 räntekrafvet, erhöUe man alltså negativa markvärden, säger öfverjägm. Welander. 



Jag kan icke inse, att det numera i allmänhet finns någon skyldighet 

 eller knappast någon rättighet att beräkna ränta på ränta på skogsodlings- 

 kostnaden. Det är ju sä, att alla äro ense om, att skogsmarkernas häfd 

 skall bibehållas. Och vi ha redan för största delen af landet särskilda lag- 

 bestämmelser till skydd för skogens äterväxt, och kommitterade föreslå nu i 

 sak liknande bestämmelser att gälla äfven för Norr- och Västerbotten och 

 Särna socken, där sädana bestämmelser förut icke funnits. 



För hufvudparten af Sverige gäller sålunda redan nu och för öfriga delar 

 af landet föreslås nu utan motsägelse, att kostnaderna för återväxtens betryg- 

 gande skola vara oskiljaktigt förenade med själfva afverkningen. Lagstift- 



