NORRLÄNDSKA SKOGSVARUSKOM.MITTÉNS BETÄNKANDE. 341 



ningen, den nu gällande såväl som den nu föreslagna, säger, att det är af- 

 ^erkaren, som skall sörja för äterväxten. Han kan icke afverka en skog på 

 sådant sätt, att återväxten äfventyras, utan att blifva skyldig att sätta marken 

 i skoghärande skick igen. Skogsodlingskostnaden måste således vara en ren 

 afverkningskostnad. Alltså är det den skog, man afverkar, som skall betala 

 den nya skogens uppkomst, och icke den nya skogen, som skall betala sin 

 egen födsel. Dessa skogsodlingskostnader blifva sålunda icke något hinder 

 för ett beaktande af räntekrafvet, utan i stället befrämja de rent af ränta- 

 bilitetsmöjligheterna. Enhvar, som granskat den ekonomiska tillväxten hos 

 skogen något närmare, vet ju, att den del af denna värdetillväxt, som vi be- 

 nämna kvalitetstillväxt, blir större i samma mån som afverkningskostnaden ökas. 



Det torde icke kunna påvisas, att någon af dem, som vilja hafva skogens 

 ekonomi ordnad i hufvudsaklig öfverensstämmelse med allmänt rådande eko- 

 nomiska lagar, uttalat sig emot vår nuvarande återväxtlag. Därmed hafva 

 räntabilitetens egna förespråkare visserligen i ett afseende frångått principen 

 om ränta på ränta å nedlagda kostnader — skogsodlingskostnaderna blifva 

 ju på detta vis undantagna — och liknande reservationer mot tillämpningen 

 af markränteprincipen göras ju af samma män äfven beträffande vissa andra 

 hänseenden. Men dessa reservationer äro, såvidt jag kan finna, endast sken- 

 bara. De afse ju förnämligast att betrygga de främsta förutsättningarna för 

 ett intensivt skogsbruk öfver hufvud, såsom föryngring, bibehållen produktions- 

 kraft hos marken ni. m. af vital betydelse för ett skogsland. 



Vidare fäste jag mig vid ett annat skäl, som öfverjägmästare Welander 

 omnämnde, hvilket, om jag uppfattade honom rätt, gick ut pä att skogspro- 

 dukterna växa sä i värde, att det skulle vara olämpligt att lägga nuva- 

 rande virkesvärden till grund för den kommande hushållningen. Det har väl 

 icke af någon ifrågasatts, att man icke vid ett s. k. räntabelt skogsbruk 

 skulle ta hänsyn till alla de faktorer, som kunna påvisas inverka på skogens 

 värdetillväxt. Den värdestegring öfverjägmästare Welander åsyftar utgör ju 

 den _^del af värdetillväxten, som vi skogsmän benämna dyrhetstillväxt, och 

 själifallet är väl, att denna dyrhetstillväxt skall tillmätas betydelse vid beräk- 

 ningen af en skogs räntekraft, där särskilda skäl icke tala emot ett sådant 

 förfaringssätt. Den omständigheten att dyrhetstillväxtens storlek icke kan 

 bestämmas med full säkerhet vid beräkningar framåt i tiden, kan icke rim- 

 ligen anföras såsom ett verkligt hinder härvidlag. 



Öfverjägmästare P. O. Welander: Den diskussion, som här nu förts, visar 

 tydligt — särskildt framgick det af professor Heckschers yttrande — , att två 

 hutvudåskådningar här stå mot hvarandra. Enligt den ena bör man nöja sig 

 med en lägre ränta pä skogens realisationsvärde, medan den andra går ut 

 pä, att man bör eftersträfva gängse kapitalränta å det i skogen bundna kapi- 

 talet, eventuellt genom att placera det på annat håll. Man tycks emellertid 

 vid diskussionen här endast ha tänkt på statsskogarna. Kommittén har dock 

 velat angifva de allmänna grunderna för skogshushållning och har icke enbart 

 haft uppmärksamheten riktad på statens skogar utan jämväl på de enskilda. 



Nu tvifiar jag på, att det praktiska sakläget är sådant, att frågan kan 

 åtgöras på det sättet som Kär skett, nämligen under det antagandet, att om 

 jag frigör mindre räntabelt kapital frän skogen, jag då alltid erhåller den 

 högre förräntningen och vinsten. Erfarenheten visar nog, att det icke går 



Sk-iygsr^årds/oi-fiihigeiis Tidskrift. AUmlimm dtttn. IQI2. 24 



