342 DISKUSSION. 



till sä. Hvad beträffar de principer, vi uttalat oss för i fråga om de en- 

 skilda skogarna, komma de naturligtvis i främsta rummet att träffa de skogar, 

 hvilka vi särskildt tänkt på, dä vi uttalat önskemål angående en lagstiftning, 

 nämligen hemmansskogarna i lappmarken. Man har ju ingen säkerhet för, att 

 det kapital, den nuvarande ägaren tar ut, sättes in i ett produktivt företag, 

 som är bättre än skogsbruk, ja, ingen garanti för, att det sätts in i något 

 produktivt företag alls. Under sådana förhållanden kunde vi icke uttala oss 

 för en hushållning och förorda den såsom för landet mest gagnelig, hvilken 

 skulle få till följd ett uttagande af själfva virkeskapitalet. Då gällde det, 

 hur man skulle ordna saken. Här har varit fråga om, att man skulle före- 

 skrjfva lagbestämmelser, som säga, att därest man uttar kapital af enskilda 

 skogar, finge det endast ske på vissa bestämda villkor, nämligen att det sattes 

 in i sådana ändamål, som äro för det allmänna, icke endast lika bra — det 

 är icke nog, ty då hade man ingenting vunnit — utan bättre, och därvidlag 

 tror jag, att man får vara ganska försiktig, äfven när det gäller företag, som 

 tyckas vara för tillfället mer räntabla, ty skog har ett stadigvarande värde. 

 Om en privatman för de pä sådant sätt erhållna pengarna öppnar en affär 

 eller dylikt, vet man sålunda icke, om denna affär för framtiden blir lika 

 värdefull som produktivt företag som skogsbruk. Emellertid ha vi icke an- 

 sett oss kunna uttala oss för någon bestämmelse i lagen för lappmarksskogarna 

 i denna riktning. 



Man skulle också kunna tänka sig det skälet för bibehållande af skogs- 

 kapitalet, som också här uttalats, att skogsbruket är under alla förhållanden 

 så nödvändigt för landet och medför sådan allmän nytta, att man måste nöja 

 sig med en viss lägre ränta. Och från denna synpunkt skulle man kunna 

 säga, att när räntan sjunker under ett sålunda bestämdt minimum, det skulle 

 vara lofligt att omplacera detta kapital, men bestämmandet af en sådan lägst 

 tillåtna räntesats skulle öfver hufvud taget blifva fullkomligt subjektivt. 



Skulle man sålunda här kunna intaga någon bestämd ståndpunkt, tror 

 jag, att det för det hemman, hvarom det här närmast rör sig, och öfrig^a en- 

 skilda skogarna är lämpligast, att de hushålla sä med sin skog, att den 

 ger största möjliga afkastning. Emellertid är det likaledes min åsikt, att därest 

 man kan i visst fall placera ett mindre räntabelt skogskapital pä det sätt, 

 att det kommer att säkert ge en Turaktig, framtida vinst med högre procent 

 på kapitalet, detta kan vara någonting att tänka på. Man måste emellertid 

 ställa sig tveksam gent emot ett sådant uttagande af skogskapitalet, så länge 

 vi icke kunna få någon garanti för att kapitalet i sin nya placering blir 

 mer produktivt för den ifrågavarande landsdelen eller för landet i dess hel- 

 het än skogsbruk. 



I fråga om statsskogarna gäller naturligtvis detsamma. Det har påpe- 

 kats, att man i fråga om dessa bör kunna vara säker på att vederliörande, 

 om de ta ut kapital, placera det pä rätt sätt. Och det måste ju medgifvas, 

 att säkerheten härvidlag är betydligt större, men man får icke blott fordra, 

 att kapitalet sättes in i något företag, som ger högre ränta, utan framför allt 

 måste man ha garanti för, att det uttagna kapitalet äfven i framtiden kom- 

 mer att ge lika god och varaktig afkastning. 



För min del står jag sålunda fast vid, att så länge sådana garantier, som 

 här nu nämnts, icke finnas, är det för landet i dess helhet och speciellt för 

 lappmarken lyckligast, att det för högsta afkastningen erforderliga virkes- 



