NORRLANDSKA SKOGSVARDSKOMMITTKNS BETÄNKANDE. 343 



ka])italet får sta kvar i skogen, för att skapa största möjliga industri och 

 cx])ort. 



Öfverjägmästare Uno Wallmo : Denna fråga är af den betydelse, att den 

 naturligtvis måste skärskådas frän alla möjliga håll, såsom man också försökt 

 göra, icke blott i dag utan äfven vid föregående tillfällen härstädes. 



När lektor Tor Jonson höll sitt första anförande här i dag, så hörde 

 vi, att han försökte sig pä att föra fram en kompromissynpunkt. Han 

 ville sammanföra de två olika åsikter, som här gjorde sig gällande, och på- 

 visa möjligheten af, att de kunde sammanjämkas, dä skillnaden mellan dem 

 i grund och botten icke vore sä stor. 



Vi lefva förstås i kompromissens tidehvarf, sä att man hade anledning att 

 vänta sig något sådant kompromissförsök äfven här i dag. Men det är nog 

 sä, att dessa två olika åsikter ligga sä långt ifrån hvarandra och äro sä skilda 

 till sina konsekvenser, att man måste ta parti för den ena eller den andra 

 och taga parti i en bestämd riktning. När lektor Jonson ville föra dessa 

 åsikter tillsammans, skedde det pä bekostnad af den ena, och så är ju oftast 

 fallet vid kompromisser; antingen måste nämligen båda ge med sig eller 

 också den ena för att en sammanjämkning skall kunna ske. Kompromissen 

 i detta fall skulle ske genom ett medgifvande frän markränteprincipens sida, 

 att sänka räntan, så att den skulle komma ner till en sä pass läg siffra, att 

 den kunde blifva förenlig med de principer, som gjorde sig gällande från 

 skogsräntehäll. Men vi fä komma ihåg, att i samma ögonblick de herrar, 

 som hylla markränteprincipen, sänka räntan godtyckligt, ha de gått ifrån det 

 fundamentala i sin lära, ty den stöder sig ju på, att man genom sänkning 

 af virkeskapitalet och därmed omloppstiden skall hälla det återstående unga 

 virkeskapitalet uppe i en ränteaf kastning, som motsvarar den gällande bank- 

 räntan, hvilken t. ex. i ett uttalande här på platsen för ett par år sedan 

 sattes till 5 %, men hvilken väl lika ofta är 6 % och till och med däröfver. 

 1 samma ögonblick man afviker härifrån och låter kompromissa med sig ner 

 till fyra, tre procent, har det matematiska underlaget för hela markränteprin- 

 cipen glidit undan. Men om denna senare procentsiffra godtages, så är ju 

 lätt, att fä kompromissen till stånd, enär en ränteafkastning af 3 — 3^/2 % 

 eller möjligen något däröfver i en framtid i regel kan påräknas i det kapital, 

 som fordras för att få marken fullt utnyttjad. 



När kapten de Verdier nyss framdrog ett exempel ur det praktiska lifvet, 

 som han sade, frän sin erfarenhet som disponent där ute på landet, var han 

 nog litet olycklig i fråga om siffrorna, ty dessa bevisa egentligen motsatsen 

 till, hvad han sade. Exemplet lydde: »Kär är en skogsegendom, som är 

 värd 100,000 kronor, men som endast lämnar 3,000 kronor, d. v. s. 3 %. 

 »Om jag dä», säger han, »tar och sänker detta värde genom att afverka en 

 del af virkeskapitalet, sä att det återstår blott ett värde af 80,000 kronor 

 och låter det förränta sig med 5 %', har jag en inkomst af 4,000 kronor 

 pä detta kapital, det vill med andra ord säga, att marken nu af kastar mera 

 än nyss. » 



Ja, men Herre (kid, det är detta, som skogsränteprincipens anhängare 

 egentligen sträfva efter, att få den högsta behållna afkastningen ifrån mark- 



