34^ DISKUSSION. 



mera arbete medför virkets tillvaratagande, kulturåtgärder etc. Öfverjägmästare 

 Wallmo borde alltså sökt bevisa markräntelärans olämplighet på annat sätt. 

 Resultatet af en mera intensiv skogsvård är att en folkökning erfordras. 



I stället för att ur denna lära taga ut, hvad som tilläfventyrs kunnat 

 synas ändamålsenligt och godt, har äfven kommittén endast dragit fram för- 

 menta nackdelar. Därutaf har man sedan velat bevisa, att denna lära har 

 ett skadligt syfte och skulle medföra skogarnas sköfling. På det sättet 

 har man siiogeseial en allmän stämning mot markränteprincipen. 



Man framhåller t. ex. som en synnerligen stor olägenhet att markränte- 

 läran (i den grundläggande kalkylen) vill skilja skogskapitalet från markkapi- 

 talet och således afoerka skogejt ! Man låtsas glömma, att detta endast är ett 

 tankeexperiment, så länge man talar om en hel skog. Däremot måste ett 

 skogsbestånd förr eller senare afverkas, och då skiljes naturligtvis skogskapitalet 

 partiellt från markkapitalet. Dä det gäller bestämma, om detta skall ske nu 

 eller om lo år, måste man äga full befogenhet att räkna pd, hvilket som 

 lönar sig bcäst, att afverka beståndet eller behålla det. Jag har tidigare fram- 

 hållit, att detta sistnämnda knappast skulle vara lönande längre än till en 

 ålder af 50 ä 60 år (i sämsta fall), om man icke i sin liand ägde ett medel 

 att framkalla och bibehålla räntabilitet hos skogen till långt högre ålder. Detta 

 medel består uti en rationell beståndsvård. Nu vill kommittén äfven förorda 

 en beståndsvård, men tydligen utan hänsyn till tillväxtprocenten. Enligt kom- 

 mittén bör gallringen i praktiken ske efter trädens yttre utseende med spa- 

 rande af de »lämpligaste» stammarna sä långt det är förenligt med ^>normah 

 slutenhet. 



Dessa tänjbara begrepp, »lämplig» och »normal» säga icke mycket, men 

 genom åberopande af undersökningar af skogar, som enligt kommitténs mening 

 varit underkastade god vård, kommer den till det resultat, att krafvet pä 

 räntabilitet skulle tvinga till skogens afverkning vid 50 ä 60 års ålder. 



Ja, det är just den omständigheten, som gör, att man måste förkasta 

 kommitténs begrepp om beståndsvård. Dä industrien har utvecklats sä långt, 

 att den genom sortering och olika användningssätt för olika dimensioner kun- 

 nat uppställa prisnotor, detaljerade för hvarje tum af diametern, anser jag 

 däremot, att skogshushållningen bör begagna sig af de uppkomna prisdiffe- 

 renserna och icke blott ansa och vårda bestånden så att de se bra ut och 

 låta tiden göra det öfriga, utan rent af inrikta produktionen på åstadkom- 

 mande af de med hänsyn till använd produktionstid och areal fördelaktigaste 

 dimensionerna. Detta sker genom att under de första 50 a 60 åren gallra 

 bestånden med hänsyn till kvaliteten och sedan så småningom öfvergå till 

 gallring efter värde-tillväxtprocenten, genom hvilken gallring utom mycket 

 svagt Växande träd äfven de gröfsta träden, i mån som de nä vissa maximi- 

 dimensioner, komma att afverkas, lämnande tillfälle för ett flertal af de kvar- 

 varande att i sin tur utväxa. Därigenom hindras beståndets värde att blifva 

 alltför högt för att kunna förräntas, medan man utnyttjar prisdifferenserna i 

 möjligaste mån. Största möjliga antal träd fä tillfälle att utväxa och minsta 

 möjliga mängd goda ämnesstammar behöfva afverkas som mindervärdiga. 



Nu påstår emellertid kommittén att ett sådant inriktande af produktionen, 

 som vid denna af mig förordade beståndsbehandling afses, icke är uttörbart. 

 En efter tillväxtprocenten utförd gallring skulle blifva n schablonmässiga och 

 skulle icke kunna fä opraktisk tillämpningi>, dä beståndet måste hällas jämt 



