NORRLANDSKA SKOGSVARDSKO.MMITTf;NS BETÄNKANDE. 347 



slutet, om markens hela produktionsförmåga skall tagas i anspråk, i; Detta kan 

 ej ske om man skall utplocka stammarna enbart efter deras respektive till- 

 växtprocenter utan afseende på, huru stammarna stå i förhållande till hvar- 

 andra. Sådant förfaringssätt torde äfven få anses outförbart i verkligheten, 

 emedan det skulle fordras undersökning med tillväxtborr i hvarje stam för att 

 bestämma dess tillväxtprocent», säger kommittén. 



Genom formuleringen af detta uttalande har kommittémajoritetens sak- 

 kunnige, öfverjägmästare Welander fått kommittén att underteckna markränte- 

 lärans dödsdom — skulle det kunna synas, då de målmedvetna gallringarna 

 äro af vital betydelse för skogens räntabilitet. Dess värre synes herr W. icke 

 hafva satt sig in uti de möjligheter, som dylik beståndsbehandling innebär, 

 icke heller uti de i ett bestånd rådande tillväxtförhällandena. 



Jag skall be få närmare belysa dessa tillväxtförhällanden. Pä de ställen, 

 där träden stå för tätt, får hvarje träd för liten näring, ty tillgängen på 

 näringsämnen och ljus är begränsad. Skulle det nu vara onaturligt, att här 

 företaga en utglesningr Borren behöfver man för att en och annan gång 

 justera sitt omdöme, men naturligtvis ser man pä trädets yttre, huru det funk- 

 tionerar. Härxidlag fordras dock öfning och inarbetande af en god teknik. 



Nu är ju äfven naturens tillvägagångssätt ungefär detsamma, som jag för- 

 ordar. Där träden stått för tätt, dör ett och annat. De öfriga få bättre ut- 

 rymme och sätta goda ärsringar. Månne herr ^\'. anser naturens tillvägagångs- 

 sätt planlöst. Hvad beviskraft det för hans räkning kan ha, lämnar jag där- 

 hän, men måste betvifla, att han kan uppnå sitt mål, högsta absoluta afkast- 

 ning, dä han helt afsäger sig bruket af målmedvetna gallringar, som gynna 

 värdeproduktionen äfven absolut taget. 



Det är tvärtom mycket troligt, att hans ideal i sä fall skall distanseras 

 af ett räntabelt skogsbruk. 



På samma gång som positiva motiv för högsta absoluta afkastningsläran 

 saknas i betänkandet, äro kommitténs försök att vederlägga markränteläran 

 lika mycket i saknad af reell grund som dess försvarares, herr Wallmos. Båda 

 tala om outförbarhet, skadlighet etc. 



Nu äro ju såväl kommittén som herr Wallmo auktoriteter pä detta om- 

 råde och det kan synas djärft af mig att vilja draga deras uttalanden i 

 tvifvelsmål. 



Jag uppfattade emellertid dessa auktoriteters ogynnsamma stämning så- 

 som ett utslag af den historiskt kända, i alla tider vanliga företeelsen, att ett 

 mycket kraftigt motstånd brukar uppresas mot nya påfund och satser, de må 

 vara huru starkt bevisande som helst. 



Man har betraktat dem som onödigt nyhetsmakeri och, utan att granska 

 de bindande bevisen för deras giltighet, sökt med stöd af rådande och förut- 

 varande uppfattning tillägga dem skadliga verkningar, olägenheten af att hit- 

 tills antagen åskådning genom dem skulle rubbas etc. 



I tur och ordning hafva på detta sätt vederlagts eller förnekats: 



jordens kretsgång, 



meteorstenarna, 



galvanismen, 



kraftens oförstörbarhet, 



ångan, propellern. 



