NORRLÄNDSKA SKOGSVARDSKOMMITTF.NS IJETÄNKANDE. 349 



Utnyttjande är, att teknik behöfrer iitarl/clas och piöfvas, samt resultaten komma 

 till allmänhetens kännedom. 



Om vi, markräntelärans anhägare, också med jämnmod måste taga den 

 omständigheten, att man ännu i vår tid besvärar sig med att söka vederlägga 

 den, sä måste vi ä andra sidan komma ihåg, att mycket arliete återstår med 

 utvecklandet af de hittills använda förfaringssätten, hvilka ännu äro långt 

 ifrån sin fullkomning, och ännu icke blifvit allmänt kända och tillämpade. 



Det är endast därför jag anser mig böra förorda att till en början ställa 

 krafven på ränta lågt samt så småningom höja dess kraf. Man skall däri- 

 genom lyckas att nedbringa ränteförlusterna till ett minimum och slutligen 

 alldeles befiias från dylika, hvarigenom skogarna skola säkerställas mot sköf- 

 ling i ganska hög grad, om ock aldrig fullständigt, hvilket ur nationalekono- 

 misk synpunkt icke är nödvändigt. På de skogar, där staten har hand om 

 skogshushållningen, är ju emellertid skogarnas bestånd icke alls hotadt. ( )(h 

 det är väl på denna grund kommittén ansett sig kunna förorda en hushåll- 

 ning, som, tillämpad på enskilda skogar, ådrager dem sköfling. 



Professor Heckscher: I denna diskussion synes det mig sä till vida lätt 

 att bemöta de gjorda invändningarna, som man i hufvudsak tycks ha samlat 

 sig kring ett gemensamt försvar. Den, som förefaller mig ha klarast formu- 

 lerat den gemensamma tankegången, är docenten Grönberg, och jag skall 

 därför be att få utvälja hans yttrande till besvarande. 



Hans anförande gick ungefär ut pä följande: det är fullkomligt rättvist 

 — medgaf han — att vi kräfva räntabilitet på värt skogskapital. Men det 

 kan hända, om vi realisera en del af kapitalet, därför att det icke ger van- 

 lig ränta, att vi icke fä någon varaktig vinst alls pä kapitalet. Det är ingen 

 garanti, som han sade, för att det lösgjorda kapitalet kommer till riktig an- 

 vändning. 



Konsekvensen af detta blir alltså, att vi skola drifva en produktion orän- 

 tabelt och improduktivt, emedan det kan hända, att den, som drifver före- 

 taget, icke är i stånd att placera det frigjorda kapitalet rätt; därför skall det 

 ligga där det. är. Betyder icke detta, att hvar och en, som sköter en eko- 

 nomisk verksamhet, bör ställas under förmyndare? Betyder icke detta, att 

 hvarje människa, som sköter ekonomisk verksamhet, måste anses vara ur stånd 

 att förstå, hur man skall drifva sådan? Nu händer det verkligen, att en hel 

 del personer bör ställas under förmyndare, till och med skogsägare; och jag anser 

 sålunda, att det för en hel del skogsägare behöfs en lagstiftning, som förhindrar 

 dem att göra slut på sina skogar utan någon förnuftig anledning. 



Men hvad är det här fråga om, mina herrar? Jo, här är det fråga om 

 att ställa slaten under förmyndare. Hvem skall dä vakta denne väktare? 

 Staten skall ju ha värd om det hela, men hur skall det gä, när staten icke 

 anses kunna ha vård om sig själf? Förhåller det sig sä, måste man säga, 

 att då är det omöjligt att göra någonting, då är det bäst att dra sig tillbaka 

 med det samma. Om man icke har det förtroendet för staten, att den skall 

 kunna använda frigjordt kapital pä rätt sätt, dä vet jag sannerligen icke, hur 

 man skall bära sig åt. 



Jag skall emellertid draga några konsekvenser af hela betraktelsesättet: 



Det är som bekant icke någonting speciellt för skogsförvaltningen, att 

 man använder kapital på olämpligt sätt ; öfverallt och exempelvis inom järn- 



