35° DISKUSSION. 



industrien har det förekommit, att man haft produktionsformer, som med tiden 

 visat sig olämpliga. Låt oss säga, att en person har drifvit ett tysksmides- 

 verk eller vallonsmides- eller lancashireverk med ugnar, spridda öfver hela 

 Bergslagen, hvillcen rörelse visat sig oekonomisk, allt efter som koncentra- 

 tionen i järnindustrien trängt fram. Hvad gör nu ägaren? Jo, han amor- 

 terar verken, d. v. s. han låter dem ta slut utan att sörja för, att det kapital, 

 som där konsumeras, äter blir producerande i samma drift, hvilket naturligt- 

 vis betyder, att han frigör kapitalet. Då säga emellertid herrarna: Det går 

 ej an; låt honom hålla på med sina lancashireverk, tysksmiden etc, ty om han 

 lösgör kapitalet, kan det hända, att han icke använder det till någonting 

 nyttigt; det skulle kunna hända, att han äter upp kapitalet. 



Detta betyder med andra ord, mina herrar, att vi fä stå kvar i eviga 

 tider vid en produktion, som är oekonomisk, därför att vi riskera, om vi 

 någonsin draga ut kapitalet, att vi icke äro i stånd att föra det in i någon 

 annan produktiv verksamhet. Jag vill säga, att en våldsammare skräpolitik, 

 i detta ords sämre mening, än den, för hvilken riktlinjer då blifvit uppdragna, 

 kan jag icke lätteligen tänka mig. Här, menar man, ha vi visserligen 

 kommit in på en dålig produktion, men det kan icke hjälpas, det gäller en- 

 dast att fortsätta. Vi skola med andra ord göra årliga förluster, därför att 

 vi annars möjligen skulle kunna göra ännu större. Detta är icke blott att 

 tänka mycket lågt om människornas förnuft, det är helt enkelt att afskrifva 

 alla förhoppningar om framtida bättre förhållanden. Vi göra en förlust för 

 hvarje är, men vi ha icke lof att befria oss, därför att vi kunna få någon- 

 ting sämre. Naturligtvis är det så, att det på grund af förekomsten af 

 mindre eller mer än vanligt förstånd i vissa fall går sämre och i andra bättre; 

 efter sannolikhetsberäkning komma dessa olika fall emellertid att ta ut hvar- 

 andra, och vi komma att få en normal räntabilitet mot nu en icke normal. 

 Det synes mig, att detta är sakens kärna, och jag måste säga, att frånsedt 

 fall, då folk verkligen behöfver ställas under förmyndare, hvilka utan allt 

 tvifvel finnas, leder den framställda synpunkten till en bakätsträfvandets po- 

 litik, som jag icke kan tänka mig, att man vill drifva i vår tid. 



Nu har det sagts, att virket undergår en 7ujrdesUi;riiig, som bidrar till att 

 det förräntar sig själf, och det är ju riktigt. Delvis beror denna värdestegring 

 otvifvelaktigt pä detsamma som värdestegringar på alla andra områden, näm- 

 ligen pä att penningvärdet sjunker, närmast genom guldproduktionens ökning, så 

 att den gemensamma värdemätaren förskjuter sig. Men det är troligt, att ^•irket 

 dessutom undergår en verklig värdestegring i jämförelse med andra varor. I 

 h\arje fall ha vi att taga värdestegringen i betraktande och att äfven låta den 

 ingå som faktor i våra beräkningar. Det gäller emellertid endast den nuvarande 

 värdestegringen; och att räkna med en framlida värdestegring, som är större 

 än den nuvarande, är under alla förhållanden en prekär sak. I det nu före- 

 liggande fallet ser jag dessutom alls intet skäl att vänta en sådan stegring. 

 Vi ha nämligen att i framtiden räkna med ett bättre tillgodogörande af en 

 del stora skogstillgångar och urskogsvirke, framför allt det ryska virket. 



Nu finns det emellertid ännu en synpunkt pä denna fråga, den biolo- 

 giska. Jag har förut sagt, att jag böjer mig för hållbara biologiska skäl. 

 Om det kan visas, att omloppstiden är för kort för skogens naturliga åter- 

 vä.xt, dä måste vi ha en längre omloppstid, som ej skadar äterväxten. Natio- 

 nalekonomiskt sedt kan detta blott ske genom att nedbringa skogens kapital- 



