NORRLANDSKA SKOGSVARDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 351 



värde till motsvarande belopp. Under denna förutsättning är man alltså 

 tvungen att bringa ned skogens kapitalvärde till sådant belopp, att den ger 

 vanlig ränta med den kortaste omloppstid, som biologiskt sedt är möjlig. 



Lät mig så ta upp ett yttrande af docenten Grönberg, nämligen att 

 skogens olycka är dess realisationsvärde. Jag mäste svara härpå, att ett värde 

 icke i och för sig är någon olycka. Ett värde är tvärtom en lycka; och om 

 man utan biologisk skada kan ge skogen minst dess realisationsvärde, så ha 

 vi all anledning att vara tacksamma. Om realisationsvärdet emellertid skulle 

 vara högre än hvad som kan förräntas biologiskt, ha vi däremot, som nyss 

 sagdt, att nedbringa dess värde, för att åstadkomma ekonomisk jämnvikt; och 

 detta är åtminstone teoretiskt möjligt genom skogslagstiftning. Men det är 

 klart, att det i och för sig är en förlust att nedbringa ett värde, och detta 

 bör därför endast ske, om det kräfves af biologiska hänsyn. 



Af flera omständigheter sluter jag mig nu till, att de biologiska betänk- 

 ligheterna icke kunna vara .så särdeles starka; men de må vara starka eller 

 ej, sä skola vi ha den biologiskt tillätliga omloppstid, som kommer en nor- 

 mal räntabilitet på skogskapitalet närmast. Jag väntar emellertid ännu för- 

 gäfves pä en förklaring, att den räntabla omloppstiden är för kort från bio- 

 logisk synpunkt. 



Det var ännu en synpunkt, som jag fäste mig vid, nämligen herr öfver- 

 jägmästaren Wallmos anmärkning om det beroeade, i hvilket industrien och 

 ett stort antal arbetarfamiljer stode till skogsproduktionen. Det är klart, att 

 dessa industrier lika väl som skogen måste förränta sitt kapital. Att minska 

 virkestillgängen för t. ex. ett sågverk, medan det ännu är ganska nytt, har 

 naturligtvis sina betänkligheter; men sågverk äro långt ifrån eviga, och sedan 

 de en gäng amorterats, d. v. s. frigjort sitt kapital, leder det till en obe- 

 stridlig förlust för landet, om industrien drifves pä nytt, d. v. s. kapital 

 ånyo investeras, för att bereda afsättning ät ett skogsbruk som ej bär sig, 

 d. v. s. ej ger normal räntabilitet. Detsamma gäller om arbetarfamiljerna. 

 Man mäste naturligtvis vara försiktig, sä att man icke ställer skogsarbetarna 

 utan arbete, så att den omflyttning af befolkningen, som en ändring i pro- 

 duktionen för med sig, ej göres allt för brådstörtad. Men att för all framtid 

 hindra sådant, betyder just att läsa fast nutida förhållanden, om än aldrig så 

 oekonomiska, och alltså att hindra en utveckling till bättre ekonomiska resul- 

 tat. I nu föreliggande fall trodde jag emellertid att förhållandet sä till vida 

 var omkastadt mot hvad herr Wallmo anförde, att de korta omloppstiderna i 

 och för sig vore mera arbetskräfvande än de länga. 



Till sist vill jag säga, att om det är någon metod, som man kan kalla 

 skogssköfling, sä är det den långa omloppstiden, ty den ställer skogsägaren 

 inför valet att antingen bedrifva skogssköfling eller också att icke fä vanlig 

 ränta pä sitt kapital. Kan man däremot uppnå en harmoni mellan realisa- 

 tionsvärdet och normalt afverkningsvärde, dä är sköfiingen öfverflödig för 

 hvar och en, som inser, hvad han förtjänar genom att hälla den normala 

 omloppstiden. 



Ofverjägmästare Uno Wallmo : Jag skulle så gärna gå med pä allt, hvad 

 jägmästare Ernst Andersson sade för att öfvertyga oss om, att hans åsikt 

 vore riktig, blott det vore någon verklig bevisföring i sak, som här presterats. 

 Så länge som dessa herrar icke ens — såsom förut påpekats här — 



