NORRLÄNDSKA SKOGSVARDSKOMMITTÉNS BETÄNKANDE. 353 



garna under sin närmaste vård, men som dock just icke tänka så mycket på 

 sitt ansxar inför landet och hvad framtiden bär i sitt sköte. Det är visser- 

 ligen en söt lukt för mången detta, att vi skola sköta skogarna sä, att vi fa 

 5 % , men det är en ganska farlig lukt, och insomnandet efter den kan bli 

 vådligt, hvadan de af fackmännen i landet, som ha litet sans kvar, måste 

 säga ifrån i detta ögonblick, att denna lära verkligen är farlig. Här har 

 nian nyss velat göra gällande, att vi kunna räkna dessa grönskande skogar 

 till lyxartiklar, anse dem som juveler. Är det verkligen sä, att dessa våra 

 bestånd öfver 50 år här i landet skola räknas till lyxartiklar, ja, då finns det 

 verkligen ingen annan hjälp än att fortfarande betrakta denna Sveas gröna 

 mantel som en lyxartikel och svepa in oss i den. 



Kanslirådet Tigerschiöld: Det förefaller mig, som om nationalekonomerna 

 behöfde lära sig litet mera om skogsbruket och att skogsmännen behöfde 

 kunna lite mera nationalekonomi, och det är kanske en brist i båda kate- 

 goriernas utbildning, att de icke fått göra det. Emellertid ligger det onek- 

 ligen en sanning i, att den ekonomiska uppfostran af våra skogsmän, i syn- 

 nerhet af dem, som arbeta på statsskogarna, är för svag, något som måste 

 förbättras. Jag fick under diskussionen den tanken: skulle det icke vara möj- 

 ligt, att skogen inom hvarje revir värderades till sitt nuvarande värde, så att 

 den, när jägmästaren tillträdde sin befattning, hade ett bestämdt värde, som 

 han fick ansvara för. Han skulle då se till, att han kunde fä skälig ränta 

 på det. Därigenom skulle han bli intresserad af att sköta det på bästa sätt. 

 orh staten skulle utöfver hans ordinarie lön kunna ge honom en viss procent, 

 om han skött skogen väl. Därigenom finge vi något af det privatekonomiska 

 in i skogens skötsel, och det skulle bli en driffjäder, som är absolut nödvän- 

 dig, när det gäller människor. Det går icke att sköta en annans saker i 

 längden, utan att ha någon annan ersättning för det än bara lönen, när man 

 har att göra med rena ekonomiska förhållanden, och jag tror, att det ligger 

 en brist däruti, att man icke har att räkna med några ingångsvärden och 

 utgångsvärden, några värden, som man har att ansvara för, så att man har 

 skäl att söka få bättre afkastning. Det är naturligt, att sådan skötsel måste 

 ske under kontroll, men en viss frihet därutinnan måste dock lämnas för att 

 möjliggöra för den ene och den andre att fä visa, att han vill och kan ut- 

 veckla sina krafter. Det blir ju ett helt annat resultat vid den privata skogs- 

 verksamheten, där det finnes möjlighet att genom insättande af ens person- 

 liga kraft på detta sätt åstadkomma en större inkomst. 



Men jag vill vidare säga, att jag alltid tänkt, att vi måste räkna med 

 vårt land sådant det är; vi få icke tänka på den högsta afkastningen i för- 

 hållande till andra länder, vare sig i afseende på åker eller skog, ty hur 

 skulle vi jordbrukare då bete oss? Vi ha att konkurrera med länder, som 

 producera spannmål under långt gynnsammare villkor än här kunna bli gäl- 

 lande, men man behäller ju dock jorden kvar och söker bringa den till bättre 

 afkastning, med ett ord, man kämpar för att få stanna k\ar vid jorden. Vi 

 se visserligen, att mången måste öfverge den, därför att det icke lyckas honom 

 att få den afkomst däraf, som han behöfver. Vi ha för öfrigt trott, att man 

 vunne bättre afkomstmöjligheter genom att låta jorden öfvergå till skogssköt- 

 sel, men nu får man höra, att icke heller det är någon god affär; man talar 

 här om, att man endast får beräkna 4, 3, ja, till och med 2 »/» % i ränta 



