354 DISKUSSION. 



pä skogskapitalet. Jag anser sålunda, att man måste räkna med värt land 

 sådant det är och tänka på, att de 5 miljoner, som bygga och bo här i lan- 

 det, skola fä forlefva som ett kraftigt folk, och därför fä vi icke ställa större 

 fordringar pä landet än det kan uppfylla. Vi kunna icke ändra om luft- 

 strecken, utan vi måste vara nöjda med det land, som vi fått att verka i, 

 sådant det är, och vi mäste se till, att vi stanna kvar här och fä arbeta i 

 frihet. 



Docenten Grönberg: Professor Heckscher vände sig nyss särskildt mot 

 mig såsom representant för den åsikt, som är den motsatta till den han själf 

 förfäktar. För att dä klargöra min ställning, så att jag icke blir utsatt för 

 missförstånd, skall jag be att få påpeka, att jag icke representerar den alldeles 

 diametralt motsatta åsikten. Jag sade sålunda icke, att vi skulle ha fram 

 största möjliga inkomst ur våra skogar utan att räkna någon slags ränta alls, 

 men jag sade, att skogsbruket skulle kunna nöja sig med lägre ränta pä rea- 

 Hsationskapitalet än den vanliga penningräntan, därför att skogsbruket erbjöd 

 vissa fördelar. Det var framför allt ett så ovanligt säkert företag, och man 

 hade ingen garanti för, som jag sade, att det kapital, som lösgöres ur sko- 

 garna, verkligen sättes in i något produktivt företag. Det står jag fortfarande 

 fast vid. Men däremot har jag icke, såsom professor Heckscher sökte göra 

 gällande, påstått, att man skulle draga ut de yttersta konsekvenserna häraf, 

 så att, om man har penningar i ett företag, man skall fortsätta med det i 

 evighet. Enligt mitt förmenande bör man icke kvarhålla kapital i en närings- 

 gren bara därför att pengar en gäng blifvit placerade där. Men om man 

 kan uppvisa vissa särskilda fördelar af att ha kapitalet just i denna närings- 

 gren, bör man kunna nöja sig med lägre ränta, något som man också faktiskt 

 gör på andra häll. Man kan t. e.x. placera sina pengar i statspapper och få 

 mindre ränta eller placera dem i privata affärsföretag för att få mera, men 

 man föredrar ofta det förra, därför att det är säkrare. Det finns icke någon 

 absolut norm för att pengarna skola ge en viss ränta. Nu menar jag, att 

 en placering i skogar är sä säker, att man därför bör nöja sig med lägre 

 ränta. Mitt anförande går alltså ut på, att man icke ensidigt skall hylla den 

 omdebatterade ränteprincipen och absolut fordra, att man skall ha 5 % , utan 

 man skall ha hänsyn till andra faktorer. Jag intar sålunda en medlande 

 ställning. — Här har visserligen talats illa om kompromisser, men jag tror, 

 att sanningen ligger hvarken i ena eller andra resonemanget, ty mot bägge 

 ha gjorts betänkliga invändningar, utan den för landet lämpligaste principen, 

 d. v. s., i detta fall en relativ sanning, ligger nog i en medelväg, och dä 

 kommer man till en kompromiss, hur man än bär sig åt. 



Vi kunna tänka oss, att en privatperson, som har en större skog, börjar 

 öfverafverka den, m. a. o. går in pä en kortare omloppstid. Sedan han tagit 

 ut rätt mycket, får han för framtiden en lägre afkastning — icke högre, som 

 en talare här sagt. Har han nu icke satt in dessa pengar i annat företag, 

 är det väl en bra måttlig tröst för honom att kunna säga: se på den här 

 skogen, den är min stolthet; jag har visserligen mindre inkomst af den nu 

 än förut, men den ger mig nu 5 ^ mot förut bara 2'^!^. 



Här har talats om enskilda skogar och statsskogar. Mitt resonemang 

 gäller emellertid bådadera. Jag kan sålunda icke anse, att det vore lämpligt, 

 som man dock tycks göra gällande pä vissa håll, att staten ginge in på en 



