NORRLÄNDSKA SKOGSVÄRDSKOMMITTÉNS BKTANKANDK. 355 



kortare omloppstid och verkligen började öfverafverka sina skogar, under det 

 att den samtidigt med en lagstiftning påbjöd en längre omloppstid för de 

 enskilda skogarna, därför att deras ägare borde ställas under förmyndare. 

 Man fär väl tänka sig, att staten bör föregå med godt exempel, äfven om 

 man litar på, att den skulle klokt placera det lösgjorda kapitalet i produk- 

 tiva företag. 



Lektor Jonsson: Med anledning af hvad professor Heckscher yttrade i 

 sitt senaste anförande, skall jag än en gäng be att fä betona, att sammanhanget 

 mellan de olika kapitalen inom skogsbruket ingalunda alltid är så lösligt, så 

 att man helt enkelt kan föreslå ett frigörande af det rörliga skogskapitalet, 

 om man icke skulle anse sig få tillräckligt god användning för det. 



Professor Heckscher nämnde, att en mindre hytta t. ex. kan nedläggas och 

 amorteras, och kapitalet blifva frigjordt. Det är dock endast en del, eller 

 rörelsekapitalet, som kan frigöras, medan det i hyttan nedlagda fasta kapitalet 

 genom driftens nedläggande blir onyttiggjordt eller dödadt, trots att kanske 

 hyttan ännu är fullt brukbar för fortsatt produktion. Om man på liknande 

 sätt drager ifrån skogsbruket en hel del rörelsekapital, som till synes kan finna 

 bättre användning på annat häll, bör samtidigt den frågan tagas i öfvervägande : 

 gäller det endast att frigöra kapitalet för att använda det på annat håll eller 

 är därmed icke förenadt den möjligheten, att man samtidigt dödar i den 

 förra produktionen engageradt fast kapital. Ett förordande af, att allt sådant 

 virkeskapital, som ej ökar sitt värde med t. ex. vanlig bankprocent, skall frän 

 skogen uttagas, anser jag medföra frän nationalekonomisk synpunkt synnerligen 

 farliga konsekvenser, emedan man därvid ej alls tagit i öfvervägande, om de 

 genom annan produktion väntade, nyskapade värdena också förmå att öfver- 

 träffa eller ens uppväga den förlust, som uppstår genom dödande af redan 

 befintliga nationalekonomiska värden vid rörelsekapitalets dragande ur skogs- 

 bruket. 



Länsjägmästare Arvid Nilsson: Jag vill endast i korthet ytterligare under- 

 stryka hvad som här sagts om beskaffenheten af de skäl, som anförts mot 

 markränteprincipen. Öfverjägmästare Wallmos påstående, att ett hänsyntagande 

 till markränteprincipen skulle framtvinga en afverkning af våra skogar redan 

 vid 50 års ålder uppkallar mig närmast därtill. Öfverjägmästare Welander 

 framhåller i kommittébetänkandet detsamma som öfverjägmästare Wallmo nu 

 nämnt i detta hänseende. Det är naturligtvis icke min mening att ifråga- 

 sätta, att dessa öfverjägmästare icke skulle vara öfvertygade om sina upp- 

 gifters riktighet, när dessa uppgifter lämnats, men jag anser mig böra uttala 

 min förvåning öfver, att entusiasmen för en viss teori, skogsränteteorien, kan 

 tramkalla sådan obenägenhet hos intresserade skogsmän att studera skogens 

 förmåga att förränta sitt eget värde. Ur direkta tillväxtundersökningar här- 

 ledda siftror för den uppväxande lielt och hållet o;:^allrade skogen ge efter hvad 

 jag kan finna vid handen, att gallring ur räntesynpunkt i allmänhet icke be- 

 höfves förrän vid skogens 50-ärs ålder. Att gallringar förhöja tillväxt- och 

 räntekraften hos en skog, bestrider väl ingen, och fullt påtagligt för en hvar 

 borde det därför vara att en skog, äfven om vi begära 5 procent ränta å 

 dess värden, kan bibehållas till afsevärdt högre ålder än 50 år. .\tt skogen 

 skall gallras, därom äro väl äfven alla ense. Mina försöksberäkningar pä 



