356 DISKUSSION. 



förevarande område angifva, att skogen kan kvarhållas i räntabelt skick till 

 70 ä 80 års ålder och under vissa förhållanden ännu längre. Vid 80 år 

 torde äfven den högsta medeltillväxten i virkesmassa vara så nära upp- 

 nådd å vår medelgoda mark. Det förefaller mig egendomligt att framlagda 

 uppgifter om skogens räntekraft icke blifvit bemötta af öfverjägmästarna Wel än- 

 der och ^VALLMO bl. a. Man påstår helt enkelt, att skogen måste afverkas 

 i 50-ärsäldern, om man skall tillämpa räntabilitetsprincipen. 



Jag har också tyckt mig finna, att skogsränteprincipens anhängare ställa 

 större anspråk pä sina motståndare än på sig själfva. Detta har synts mig 

 framgå af öfverjägmästare Wallmos yttrande, att markränteteorien förlorar sitt 

 värde, sä snart man icke fixerar den räntesiftra, som skall tillämpas i hus- 

 hållningen. Jag anser, att man med samma rätt kan säga, att skogsränte- 

 principen förlorar sitt värde, sä snart den icke fixerar precis den ålder, vid 

 hvilken skogen å ena och andra markslaget och i ena eller andra afsättnings- 

 läget skall afverkas vid tillämpning af skogsränteprincipen. Hufvudsumman 

 är väl, att man arbetar i en viss klargjord riktning. 



Öfverjägmästare Wallmo anförde ett exempel trän en egendom, där man 

 sträfvat efter att få 5 % pä skogskapitalets värde, och följden hade blifvit, 

 att egendomen hade blifvit så beröfvad pä skog, att det icke fanns arbete 

 för det bofasta folket där. De siftror, han nämnde, öfverensstämma med 

 siffror, som jag känner till för en viss egendom, och jag känner mig därför 

 frestad att tro, att de härröra från samma egendom. Jag vill därför upplysa 

 om, att det i detta fall är fråga om en skogsägare, som betalt långt mera 

 för sin skog, än skogen varit värd, och som därför af ekonomiska skäl tvangs 

 att afverka skogen utan hänsyn till någon som helst räntekraft hos densamma; 

 om den lämnade 5 % eller mindre spelar naturligtvis i sådana undantagsfall 

 ingen roll. 



Öfverjägmästare P. ö. Welander: Jag skall be att fä yttra några ord till 

 slut. Man har gjort den tillvitelsen mot oss, att vi framställt markränteprin- 

 cipen så, att den skulle tendera till skogssköfling, men jag ville gärna få 

 anvisning, hvar det står. Vi ha sagt, att när det gäller en förvaltning af så 

 högt värde som skogshushållningen, måste man vara noggrann vid valet af 

 den ekonomiska grundprincipen, och vi ha då påpekat, hvad som är nack- 

 delen hos kapitalränteprincipen, att den leder till en omloppstid, som icke 

 svarar mot hvad marken verkligen kan afkasta. Det är detta, som är det 

 betänkliga här och som en skogsman aldrig kan släppa ur sikte. Jag har 

 anfört några uttalanden här af en erfaren man, professor Endres, och fastän 

 denne själf rent teoretiskt hyllar nyssnämnda princip, säger han oförbehållsamt 

 att skogarna härigenom lämna lägre afkastning och att man icke kan fordra 

 högre räntefot än 3 procent. Hvad åldern beträftar, kommer han till en 

 omloppstid af 60 ä 70 är. 



Det vore mycket intressant att se kapitalränteteorien omsatt i verkligheten, 

 om det öfver hufvud taget går an att genomföra denna teori i den praktiska 

 skogsvården. Jag tviflar på, att de, som förfäkta denna lära, själfva tro, att 

 det är möjligt att göra en skog verkligt räntabel i denna mening. Det är 

 anfördt flera gånger, att man i Sachsen icke tycks hysa denna förskräckelse 

 för den lägre räntan pä afverkningsvärdet. I 40 är har man där nöjt sig 

 med 2 '/j procent utan att anse, att det varit någon nationalekonomisk olycka, 



