NORRLÄNDSKA SKOGSvAlJDSKOMMITTÉNS BETÄNK ANOR. 357 



men skogarnas atkastning är där också mycket stor. Det vore icke omöjligt 

 att man där skulle kunna komma upp till en högre procent. Man skulle 

 bara behöfva sänka omloppstiden för att komma upp till 4—5 procent. Jag 

 tviflar dock på, att man i Sachsen kommer att gä med på en sådan hus- 

 hållning. 



Hvad jägmästare Andersson sade, lämnar jag ät dess värde. Professor 

 Hkckscher talade också om de enskilda skogsägarna och de garantier man 

 hade tör att dessa skulle placera penningarna rätt. Med afseende härpå ma 

 sägas, att jag med mycket godt samvete stär för hvad vi uttalat i betänkandet 

 angående enskildas skogar. Hvad vi veta är, att om vi låta skogen stå kvar 

 tillförsäkra vi därmed dem, som däri placerat kapital, ett säkert framtida stöd 

 och bibehålla den naturliga skogsmarkens fulla produktionsförmåga, men sä 

 snart man frigör ett skogskapital, kan ingen af markränteteoriens försvarare 

 svara för, att detta kapital kommer till nytta för ett produktivt ändamål som 

 ar ännu bättre än skogen. Hvad Norrland beträffar finns det väl icke nå- 

 gonting, som är at samma varaktiga värde som skogen, och gentemot profe.ssor 

 Heckscher vill jag säga, att sä länge man icke har säkerhet för att det fri- 

 gjorda skogskapitalet användes pä ett bättre sätt än som skog, är det min 

 fasta öfvertygelse, att skogen bör stå, ty det lärer icke kunna förnekas, att 

 den dock är af särskildt värde för vårt land. 



För öfrigt må anmärkas, att det nog låter säga sig att kapitalränteprin- 

 cipen ger ersättning för den minskade skogsproduktionen genom att mindre 

 rantabla skogskapital afverkas vid omloppstidens sänkning, sä vidt det är fråga 

 om marker, där det finns äldre skog att ta ut, men vi ha äfven stora marker, 

 dar icke sädana förråd numera finnas, och hur ^■ill man då fylla den brist! 

 som i en tramtid uppstår frän dessa marker? 



Kapten de Verdier: I ett föregående yttrande, som jag haft i dag vände 

 jag mig med afsikt icke mot herr Wali.mo; jag ville icke nämna hans namn 

 ty jag önskade icke 1 dag uppväcka hans stridslust. Nu har han emellertid i 

 sitt andra anförande kritiserat det exempel jag anförde, och jag fär därför 

 saga ett par ord till mitt försvar, på samma gång jag måste instämma med 

 honom 1 det beklagande, han under exkursionen i somras uttalade, att vi 

 endast 1 skogen kommo bra öfverens, men icke här pä mötena. 



Hvad angår det exempel jag framdrog, skedde det endast för att visa 

 konsekvenserna af oräntabel skötsel. För öfrigt undvek jag att tala om mark- 

 och skogsränteprinc.perna. De tilltala mig icke. Det är tyska skolriktningar 

 som delvis förlorat sina ursprungliga förutsättningar; jag har utgått frän rena 

 rantabihtetskalkyler efter nutidskraf. Det är en svensk ståndpunkt, som jag 

 haller pa. Räntabilitet eller icke räntabilitet, det är frågan. 



När vi tala om räntebelopp blir herr Wallmo full af stridslust, särskildt 

 nar vi tala om 5 - , men jag får säga herr Wallmo, att det är omöjligt för 

 enskilda att köpa en skog utan att gä ut ifrån 5 % afkastning. Den minsta 

 ranta, som vanliga företag fä ge på obligationer, är just 5 - ; staten kan ju 

 ga en procent lägre. Herr Wallmo säger visserligen, att han »struntar» i 

 räntabiliteten — öfverjägmästare Wallmo får själf stå för uttrycket, som äter- 

 tinnes 1 ett föregående mötesreferat. Och samma åsikt har kanske också 

 otverjagmästare Welander. Om nu dessa båda herrar fä i uppdrag att vär- 

 dera skog till inköp för statens räkning, frågar jag: hvilken räntefot tänka 



Sk0és':h,ls/o,,ni„iie„s IhUkr.Jt. Ailm.i,,.,., rieUn ,c)Ji. 



