396 DISKUSSION. 



för kunna åberopas, tvärtom talar, efter hvad jag förstår, allt emot någonting 

 dylikt. När man tänker på, huru olika åsikter yppas bland oss skogskarlar, 

 och vet, att det faktiskt icke finns tre fackmän, som man kan sätta till- 

 sammans, som ha samma blick på, hur skogen bör skötas och förvaltningen 

 utöfvas, förstår man, hvilken svårighet det skall vålla att fä ihop tre stycken 

 öfverjägmästare på en plats, hvilka skola försöka samsas om, hur det skall 

 gå till i vederbörande distrikt. För min del kan jag icke tänka mig annat 

 än, att det blef lifliga strider mellan dessa tre till stort förfång för kontinui- 

 teten i arbetet. Visserligen heter det, att en af de tre skall vara chef, men 

 sedan de båda andra varit ute. och inspekterat, skola de dock ha sitt ord 

 med i laget, och när jag tänker rätt på saken, måste jag säga: stackars jäg- 

 mästare, som skola vara underkastade inspektion af tre herrar i stället för nu 

 af en. Det är ju gifvet, att dessa tre herrar måste resa ut på skogarna för 

 att ta reda på saker och ting; de kunna icke sitta hemma och döma. Dä 

 kommer således där en inspektör och inspekterar jägmästaren, ett annat är 

 kommer kanske chefen, det tredje året den andra ledamoten. Med en an- 

 taglighet, som gränsar till visshet, komma dessa icke att uttala samma åsikt. 

 Dä skall jägmästaren bli utsatt för att få höra dessa tre olika åsikter om 

 samma sak och försöka rätta sig därefter. Detta kan bestämdt icke verka 

 godt för arbetet i dess helhet. 



För öfrigt ha vi en högst egendomlig punkt här, hvari det säges, att 

 distriktsstyrelsen för det tredje skall ha sig anförtrodt att AUtöfva en oper- 

 sonlig ledning af skogshushållningen i distrikten». När alltså någon af leda- 

 möterna är ute och inspekterar, skall han lämna sin personlighet hemma — 

 ja, jag vet icke riktigt hur det annars skall tolkas. Det är, som om vi vore 

 vid tiden för det ekumeniska mötet eller däromkring, dä man hör detta tal 

 om opersonlig ledning. Jag kan emellertid icke tänka mig, att den inspek- 

 terande, när han är ute pä skogarna, skall kunna se bort från sin personliga 

 uppfattning, och icke nog med det, utan när han sedan kommer hem och 

 för distriktschefen och den andra ledamoten skall framlägga sina intryck, skall 

 han ännu mera abstrahera från sina personliga erfarenheter och i stället in- 

 verka rent opersonligt, så att distriktsstyrelsen själf dömer rent opersonligt. Hur 

 detta skall gå till i verkligheten, kan jag icke förstå, men sannerligen kom- 

 mer icke detta i sin mån att bidraga till stridigheter där ute i distriktet. 

 Jag för min del tycker, att det är nästan ofattligt, hur man i dessa tider ens 

 kan komma fram med ett sådant förslag. Men det är naturligtvis hämtadt 

 från Tyskland. Jag tycker dock, att vi fått nog af dumheter därifrån förut, 

 utan att vi behöfva ge oss in pä att äfven plagiera i detta fall. 



Nu vill jag icke kritisera detta förslag längre. Det är nämligen gifvet, 

 att det finns utvägar ändå att kunna reglera förhållandet mellan jägmästare 

 och den inspekterande myndigheten. Själf har jag lagt fram ett förslag för 

 några år sedan i denna sak i tidningspressen. Jag skall tillåta mig att endast 

 uppläsa några punkter. Förslaget lyder: »De tio öfverjägmästareämbetena i lands- 

 orten indragas alldeles, men i stället ökas de tre skogsbyråernas antal i 

 domänstyrelsen till fem. Sverige indelas i fem skogsdistrikt mot nuvarande 

 I o. I spetsen för hvarje distrikt ställes en chef, öfverjägmästaren, som på 

 samma gång är chef (tredje gradens tjänsteman) för en af de fem skogsby- 

 rårna i domänstyrelsen. Distriktschefen själf föredrager i domänstyrelsen en- 

 dast de viktigaste ärendena. Mindre viktiga och löpande ärenden i öfrigt 



