NORRLÄNDSKA SKOGSVÄRnSKOMMITTENS HF.TÄNKANDE. 399 



liet. Försöker man emellertid icke egga tjänstemannen till själfverksamhet, 

 genom att i tid lämna honom själfständig tjänst, urartar naturligtvis hela tjänst- 

 göringen till slentrian och detta är väl i alla fall en stor fara. Jag tror, att 

 den billighet i arbetskraft, som staten här söker vinna, menligt kommer att 

 inverka på staten själf. 



Hofstallraästare Tamm: Herr ordförande! Det kan ju vara rätt bekvämt 

 att läsa upp, hvad olika tänkande ha sagt om en sak, och sedan påstå att 

 detta icke är bevisföring, såsom herr Wallmo gjorde. Men jag tror icke, att 

 sådant i sin ordning heller kan kallas för bevisföring. Detta i förbigående. 

 Herr Wallmo kunde icke förstå, att tre öfverjägmästare på en plats, 

 visserligen på landsbygden, skulle kunna komma öfverens. Nej, jag kan ju 

 förstå, att döma just af diskussionen här, att det skall vara mycket svårt för 

 tre skogsmän att komma öfverens. Men däremot kan jag icke begripa, hvar- 

 för herr Wallmos fem öfverjägmästare i domänstyrelsen bättre skulle komma 

 öfverens. Ar det, för att det är ett bättre ämbete, som vår Herre har gifvit 

 dem? Jag kan icke tro, att det är så stor skillnad i detta hänseende på 

 herr Wallmos och kommitterades förslag. 



Jag begärde ordet, när herr Wallmo i början af sitt anförande sade, att 

 han ville säga någonting, för att kommitterade icke skulle tro, att han 

 gillade betänkandet i denna del. Ja, vi visste förut, hvad herr Wallmo tänkte, 

 och eftersom detta betänkande nog kommer ut till hvar och en i skogsstaten 

 för yttrande, komma de, det vederbör, att få veta det. Kommittén e.xisterar 

 icke mera från och med i dag. Men rätter man får nog höra skogsstatens åsikt. 

 Herr Wallmo instämde uti och strök under den kritik, som riktats mot 

 förslaget om det »stora antal ämbetsmän», som skulle tillsättas ute i bygderna. 

 Jag vill erinra om, att redan i ifrågavarande trakter finnas fem öfverjäg- 

 mästare, och antalet motsvarande befattningar i af kommittén föreslagna 

 distriktsstyrelser är icke mer än sex, och äfven minoriteten inom kommittén 

 är alldeles på det klara med, att som det nu är, kan det icke gå; antalet 

 måste utökas. Härutaf kan man sålunda icke hämta något skäl mot förslaget 

 om distriktsstyrelserna. Men jag skall erkänna, att detta är en principfråga, 

 i hvilken icke heller vi kommittterade kunnat komma öfverens, och där man 

 sålunda kan förvänta, att olika åsikter fortfarande skola göra sig gällande. 



Här ha två talare yttrat sig om och klandrat kommittémajoritetens förslag 

 om inrättandet af de så att säga ordinarie assistentbefattningarna. Kommittén 

 har på ett annat ställe mycket skarpt uttalat sig mot extrasystemets utveckling 

 och vidare tillämpning. Det är alltså klart, att kommittén är alldeles öfver- 

 tygad om, att detta icke bör utsträckas mer än som är alldeles nödvändigt. 

 Men då man betänker, att kommittén samtidigt måst föreslå inrättandet af i6 

 nya ordinarie ingenjörsbefattningar, hvilka kräfva aflöningar motsvarande ordi- 

 narie jägmästares, är det väl alldeles gifvet för den, som känner sådana här 

 organisationsfrågors behandling af statsmakterna, att det vore absolut lönlöst 

 att komma fram med för stort förslag pä en gäng. Man får kort och godt 

 lof att försöka rätta mun efter matsäcken. När man kommit därhän, att den 

 väsentligt ökade personalen i alla grader åstadkommit en ökad intensitet och 

 därmed ökad afkastning för statens skogar, då är tidpunkten inne att vända 

 sig till Kungl. Maj:t och Riksdagen för att få hvad man ytterligare kan he- 

 höfva. Förr är det icke att tänka pä att få ett jakande svar. 



