SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, ALLM. DELEN, I912, H. 9. 



Ytterligare några ord med anledning af jägmästare 

 Anderssons Ekonomiska principer». 



Uti tidskriftens aprilhäfte för innevarande år har herr A. infört ett svaro- 

 mål pä några af mig i decemberhäftet för i g 1 1 införda reflektioner med an- 

 ledning af hans pä årsmötet 191 1 hållna föredrag i ofvanberörda ämne. 



Herr A. åberopar i sitt genmäle den vid 191 2 års möte förda diskus- 

 sionen, men som jag beklagligt nog ej var närvarande vid detta möte, har 

 jag väntat med att besvara detta genmäle, tills mötesförhandlingarna blifvit 

 tillgängliga i denna tidskrifts 7:de häfte. 



Jag vill genast häfda, att allt hvad jag i denna sak hört och läst sedan 

 den 24 mars 1911, ej förmått rubba min tro pä att den skogshushållning, 

 som ihållande ur den till skogsbörd afsedda marken förmår frambringa det 

 största behållna utbytet af värderikaste skogsprodukter, är den — åtminstone 

 från min sida sedd — riktigaste. 



Jag har ännu ej blifvit öfvertygad om att — för att taga ett exempel — 

 det är bättre att ätnöja sig med en produktion af A. Kbm. per har värda 

 m. kr. i stället för 2 A. Kbm. per har värda 2 A. x m. kronor eller mera. 

 Detta så mycket mera, som skogsarealens maximiyta är af naturen förut be- 

 stämd och aldrig kan öfverskridas. 



Herr A. vill fatta sig kort, säger han, och det vill äfven jag, öfverläm- 

 nande åt läsarekretsen att själf göra sina konklusioner. 



Jag anser mig därför endast behöfva gå i svaromål i de punkter herr A. 

 upptagit till bemötande, i den tron att det som herr A. ej bemött, af honom 

 lämnas obestridt. 



Först och främst vill jag då framhålla, att det med aldrig så god vilja 

 varit mig, och troligen mänga andra, omöjligt att ur de af herr A. framställda 

 teorierna och beräkningarna finna annat än att de nu gängse omloppstiderna 

 — från hans synpunkt sedt — måste väsentligt modifieras för att skogshus- 

 hållningen, enligt hans förmenande, skall blifva ekonomiskt bärig. 



Ett faktum är att omloppstiderna endast i ytterst fä undantagsfall under- 

 stiga 100 — 120 år. 



Herr A. säger att de nu i regel använda omloppstiderna ej äro förenliga 

 med den af honom uppställda markräntelärans grunder, de borde sålunda 

 ändras, hvilket i detta fall blir liktydigt med att de skola sänkas, men nu 

 säger herr A. i sin sista uppsats, sid. 190 rad. 17 och följande nerifrån: 



»Jag har vid flera tillfällen visat, att afverkningsåldern för 5 % räntabi- 

 litet icke gärna kan understiga 60 år, men jag framhåller också att det en- 

 dast är i undantagsfall en så låg omloppstid kan ifrågakomma, medan under 

 normala förhållanden slutafverkningsåldern måste blifva betydligt högre, ofta 

 långt öfver 100 år.» 



Detta påminner mig — mutatis mutandis — om det gamla ordspråket: 

 Lef som jag lefver, men ej som jag lär. 



