KKUNOMISKA 1'RlNCIPKk. 447 



Under diskussionen i var (se tidskr. sid. 333) säger herr A. vidare: 

 »för den gamla skogen gäller endast att finna en lämplig exploateringsplan 

 baserad på en tidrymd nog lång att medgifva dess ändamålsenliga föryng- 

 ring och hänsynstagande till möjligheterna för ungskogarna att under denna 

 tid medhinna att ersätta de exploaterade skogarnas leveransförmåga.» Här 

 häfdas sålunda af herr A. bibehållandet af den nuvarande afkastningens stor- 

 lek, ehuru hans teorier kräfva skogskapitalets minskning, hvaraf ju blir en 

 gifven följd att årsafkastningen äfven, åtminstone något, minskas. 



Jag kan ej se annat, än att herr A. häriitinnan visar, att han drar sig 

 för att praktiskt tillämpa, hvad han teoretiskt sökt bevisa. — Än vidare för- 

 ordar herr A. (sid. 334) att under »närmaste 20 åren» nöja sig med 3 '/j å 

 4 % . Aro hans ekonomiska ledprinciper verkligen ])raktiskt genomförbara, 

 hvarför dä tumma på tiden för deras tillämpande? Kulminerar herr A:s lära 

 i att vi skola slutafverka »vid en ålder af ofta långt öfver 100 år», så komma 

 vi i praktiken mycket nära öfverens, men hvad tjänar dä allt tal om finan- 

 siell bärighet till, när dess målsmän i praktiken själfva ej följa sina teorier. 



Det är ett underligt tilltag att vilja låta påskina, det jag och mina me- 

 ningsfränder ej skulle fullt inse beständsvårdens afgörande inflytande på skogs- 

 hushållningens ekonomiska resultat, och det ser nästan ut, som om herr A. 

 för egen del ville monopolisera beståndsvården. 



Däremot vill jag dock inlägga en kraftig gensaga, och upprepar jag hvad 

 jag förut sagt, att det väl bör förutsättas, att de olika metodernas förfäktare 

 hvar för sig äro lika tekniskt dugliga, ty enligt gängse språkbruk är där dock 

 en skillnad emellan teknik och metod, hvilka begrejip herr A. (sid. 123 — 

 192 afsats 3 nerifrån) synes sammanfatta. A sid. 191 säger herr A., att jag 

 ej tyckes hafva gjort klart för mig att produktionsvärdet och inköpsvärdet — 

 om det tillätes mig för enkelhetens skull att använda detta ord — »äro un- 

 gefär samma sak». Jag får bekänna att jag fortfarande ej kan det. Herr A. 

 förstår mig kanske om jag anför ett exempel. 



En i-ärig tallskog har — markvärdet oräknadt — kostat i anläggnings- 

 kostnad 20 — 25 kr. per ytenhet, men jag tror knappast att skogsspekulanten 

 uppskattar den till detta pris. A andra sidan skulle ju kunna inträffa, att den 

 1 20-åriga timmerskogen betingade ett högre dagspris, än hvad den dragit i 

 produktionskostnader, äfven med kumulerade räntor. 



Jag kan sålunda i motsats till herr A. ej se, att produktionskostnaderna 

 och realisationsvärdet äro samma sak. 



Aflidne professor M. Pressler har i sina teorier om finansiell skogshus- 

 hållning aldrig talat om annat än att det är berättigadt, att skogen skall 

 lämna ränta på sina produktionskostnader, förvaltningskostnader och markränta 

 däri inräknade, men han har nogsamt aktat sig för att vilja basera skogshus- 

 hållningen på en så svajande faktor som dagens salupris. För resten spelar 

 ju räntefotens storlek en afgörande roll. Skola vi verkligen våga försöket att 

 praktiskt tillämpa herr A:s och hans meningsfränders teorier, sä borde vi först 

 enas om räntefoten. För min del inser jag ej, hvarför en kapitalplacering i 

 stort, som skogshushållningen är, skall pretendera så hög ränta som 5 %", då 

 räntan i den internationella penningmarknaden ofta är nere i långt lägre be- 

 lopp. Under diskussionen har länsjägmästaren A. Nilsson framhållit, att kul- 

 turkostnaderna borde påföras skördekostnaderna och således ej kunde anses 

 betunga en kommande skogsgeneration. Detta synes mig, ifrån markränte- 



