EKONOMISKA l'RINCII'EK. 449 



20 %, sä minska vi möjligheterna till arbetsförtjänst i lika hög grad förvara 

 skogsarbetare, hvilket väl ej är ett remedium emot emigration. 



Att skogsafkastningen genom lämplig beståndsvård kan höjas och att 

 många underlåtenhetssynder härutinnan begåtts, det bestrider jag ej — men 

 det har ej med denna sak att göra, ty jag upprepar att man väl bör kunna 

 förutsätta samma praktiska skicklighet i yrket hos såväl den s. k. markränte- 

 lärans anhängare som hos dess motståndare. 



Det är ett mycket genialiskt drag att kalla den teori man förfäktar med 

 det vackra namnet markränteläran, då man därigenom — åtminstone med 

 ordet — stämplar dess motståndare till sådana, som ej hålla på räntebiliteten 

 (herr A. har t. o. m. påstått, att jag skulle förordat att hålla skogsägare i ett 

 visst okunnighetsstadium, en beskyllning, som jag verkligen ej aktar mödan 

 att gendrifva, då ett sådant yttrande aldrig af mig fällts), men det torde dock 

 ännu återstå att praktiskt bevisa, att herr A:s läror hålla hvad han lofvat med 

 eller utan tumning på desamma. Jag ber slutligen få påminna om den gamla 

 sanningen »(Irau, lieber Freund ist alle Theorie, doch griin des Lebens frisches 

 Baum». 



Ehuruväl jag i detta svaromål endast sökt beröra de af herr Andersson 

 mer eller mindre konsekvent förfäktade teorierna, så vill jag dock slutligen 

 äfven beröra ett par uttalanden af professor Heckscher, som jag ej riktigt 

 kunnat komma pä det klara med. Herr professorn säger, då han talar om 

 kapitalfördelning (sid. 320): »Om vi lägga för mycket kapital i en näring 

 måste resultatet blifva mindre kapital för andra näringar.» 



Detta kan jag ej riktigt sätta mig in i eller, om man sä vill, förstå. 



Till att börja med står väl striden på sätt och vis om huruvida verk- 

 ligen för mycket kapital är bundet vid skogen, och då ett lands kapital ej 

 är konstant utan tvärtom är efter år ökas, är det ej sagdt att den ena nä- 

 ringsgrenen har för litet kapital äfven om den andra skulle hafva för mycket. 



Än vidare jämföres på sid. 326 skogshushållningen i viss män med järn- 

 vägarna. Jag dristar mig häraf framdraga ett bevis för att en teoretiskt aldrig 

 sä väl begrundad sats i praktiken kan föra till underliga konsekvenser. 



I fråga om skogshushållningen häfdar nämligen professor H., att det däri 

 bundna kapitalet, som ej lämnar vanlig affärsränta, bör — lät vara endast 

 sä småningom — frigöras, och att det en gäng frigjordt, ej vidare bör bindas 

 i ett nytt skogskapital, som ej bär kumlerade affärsräntor. Nu finnas mänga 

 järnvägar, som knappast bära driftskostnaderna, långt mindre lämna affärs- 

 ränta på anläggningskapitalet m. m. Konsekvent skulle man således söka 

 frigöra dessa enl. »markräntelärans» principer ej tillräckligt fruktbärande ka- 

 pital — låt vara så småningom — och sedan de en gäng frigjorts ej vidare 

 binda dem vid samma oräntabla företag. Nödvändigtvis skulle detta leda 

 därhän att en hel del järnvägar inom längre eller kortare tid finge nedläggas. 



Men hvad skulle väl detta hafva för följder för landets näringslif i öfrigtr 

 Det må ursäktas mig, om jag i den af professor H. själfgjorda, nu anförda 

 jämförelsen har tyckt mig finna ett bevis för att markränteteorien ej i alla 

 afseenden kan anses vara utslagsgifvande inom skogshushållningen och där- 

 med jämnställda näringar, hvilka helt visst, synes mig, kunna bedrifvas till 

 gagn för hela landet, äfven om de ej omedelbart lämna full aflarsränta på i 

 dem bundna kapital. Carl von Schönberg. 



