SKOGSVÄRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, ALLMÄNNA DELEN, I9I2, 



Högsta markränta eller högsta afkastning. 



Svar till jägmästare C. v. Schoxberg. 

 Af Ernst Andersson. 



Äter ett inlägg af herr v. Schönherg i frågan om möjligheten att drifva 

 ett skogsbruk räntabelt I 



Herr v. Schönberg uttrycker allmängiltigt, att han obetingadt anser en 

 högre inkomst förmånligare än en lägre. Han drager alltså fortfarande i 

 tvifvelsmäl riktigheten af det dagliga lifvets a.xiom, som säger att icke in- 

 komsten utan nettoinkomsten är måttgifvande för ett företags fördelaktighet. 

 Herr v. S. fäster intet afseende vid, huru stort kapital han har bundet i 

 skogshushållningen och räknar icke med räntan å detta kapital, oaktadt denna 

 ränta är så betydande, att den närmar sig till och, om man icke aktgifver på den- 

 samma, mycket lätt kan öfverstiga inkomsten. Herr v. S. motiverar sitt sätt 

 att se saken med, att skogsmarkens areal är begränsad och icke kan öfver- 

 skridas. — Först och främst är detta ett misstag, ty vi kunna ju utlägga 

 beten och åker samt uppodla mossar och kärr till skog, eller odla skogsmark 

 till åker och använda den till betesmark i stället för till skogsproduktion. Det 

 är då nödvändigt att kunna utröna, hvilket sätt att använda skogsmarken, som 

 är fördelaktigast. Detta gifver sig tillkänna, om man genom vanlig bokföring 

 utreder den vid olika användningssätt erhållna markräntan. 



Vill herr v. S. verkligen påstå, att den vedertagna bokföringskontrollen 

 af ett företags bärighet är alldeles missvisande? Skola vi inrätta oss för efter- 

 strätvande af största möjliga inkomst, utan hänsyn till hvad vi sätta in i före- 

 tagen, utan hänsyn till, att vi kunna bereda oss lika stor inkomst med mindre 

 kapital och således med samma kapital större inkomst, eller böra vi studera 

 villkoren för skogskapitalets användande i produktionen på förmånligaste sätt? 

 Jag kan icke fatta, att man kan gifva mera än ett svar på den frågan. 



Herr v. S. förlitar sig på landtbrukets ränteförhållanden för att bevisa, att 

 de allmänna ekonomiska lagarna icke gälla såsom rättesnöre för all ekonomisk 

 verksamhet. Såsom man kunde vänta missförstår han emellertid äfven landt- 

 brukets lifsvillkor och nuvarande ekonomiska läge. 



Nog går landtbrukarens sträfvanden ut på erhållande af största möjliga 

 markränta eller arrende för marken, hvilkens värde bestämmes genom den 

 uppnådda markräntan. Att landtbruket nu haft en rätt svår period af låga 

 pris på sina varor och svår konkurrens med industrien om arbetskraft är en 

 tillfällighet, som emellertid resulterat i fallande pris på jordbruksegendomar. 

 I >en som tänker sig något för betalar förvisso icke mera för en egendom, än 

 att han har utsikt att med inkomsten från egendomen kunna betäcka ej blott 

 alla direkta kostnader utan äfven ränta pä lånade eller i egendom och inven- 



