494 ERNST ANDERSSON. 



tarier insatta kapital. Dä herr v. S. vill göra motsatsen trolig, har han icke 

 tagit i betraktande, att den svenska bonden har mera ekonomiskt förstånd än 

 de, som icke känna honom, äro böjda att antaga. Herr von Schönberg tror 

 sig se en inkonsekvens uti att jordbruket »med all Gewalt» uppammas. Om 

 herr v. S. ser nogare efter, sä stödjes jordbruket på ett rationellt och konse- 

 k-\-ent sätt / ännnmål att höja dess ränlabilitet. I sådan riktning verka gifvetvis an- 

 slagen till förädling af djur- och växtraserna, till undervisningsanstalter, före- 

 läsningsverksamhet, kontrollföreningar och fältförsök. En sträfvan vid jord- 

 bruket att producera det mesta möjliga utan hänsyn till kapitalätgängen skulle 

 snart bestraffa sig själf, hvarpå för öfrigt exempel icke saknas. 



Uti landtbrukets tillfälliga betryck, som jag för öfrigt törmodar nu häller 

 på att lättas, kan herr v. S. alltså icke finna något stöd för sin åsikt att 

 skogsbruket bör fotas jiå annan grund än räntabilitetens, äfven om skogs- 

 arealen vore »begränsad». Jag har också visat, att ett uthålligt skogsbruk 

 bör kunna bedrifvas räntabelt. Men därmed är icke sagdt, att man vid hvilken 

 .skogsegendom som helst, utan hänsyn till dess nuvarande skick nu genast 

 kan börja bete sig, som om dess skogskapital redan nu vore beredt att pro- 

 ducera räntabelt. Jag har redan år 191 1 uttalat denna reservation, och där- 

 efter tvingats att upprepa den flera gånger, hvilket dock icke hindrar herr 

 v. S. att nu för andra gängen med egenartade ordalag beskylla mig för in- 

 konsekvens med anledning af denna reservation. Ingen regel utan undantag, 

 herr v. S., och här finnes ett ofantligt stort och kraftigt motiv för undantag 

 från teorien — i skogarnas abnorma sammansättning. 



Uti sin fortsatta kritik af sträfvandet att söka åstadkomma ett räntabelt 

 skogsbruk skiljer sig herr v. S. icke, från hvad som förut från honom och 

 andra i den vägen framkommit. Han har hittills påstått, att räntabiliteten 

 skulle föranleda till sä korta omloppstider, att en orimligt liten absolut af- 

 kastning skulle blifva följden, till stort men för arbetare och industri. Detta 

 påstående är gifvetvis grundadt på herr von Schunbergs tro att åstadkommande 

 af räntabilitet nleslulande är en åldersfråga. På en sådan åsikt tyder herr v. 

 Schönbergs uttalande, att vi (han och jag) skulle komma nära nog öfverens, 

 om det vore så, att afverkningsåldern vid räntabelt skogsbruk ofta komme 

 •att öfverstiga 100 år, äfvensom af hans uppfattning af yrkesskicklighetens in- 

 verkan på beståndsvården, som han anser icke kan blifva mera än en, under 

 antagande att yrkesskickligheten är densamma. Denna missuppfattning går 

 igen i det sista inlägget. Det är dock naturligtvis icke yrkesskickligheten 

 ensam utan äfven målmedvetenheten, som afgör huru bestånden komma att värdas. 

 Och beständen måste fostras pä ett annat sätt, om man eftersträfvar ränta- 

 bilitet, än om man icke gör det. Inom ramen af en omloppstid kan skogen 

 skötas sä, att den blifver räntabel, men också så, att den icke blifver det. 

 Jag skall söka utveckla detta. 



Skogsproduktionens faktorer äro icke allenast skogsmarken med dess bördighet 

 etc. och tiden, utan äfven skogskapitalet. Då herr v. S. i kalkylen utesluter 

 kapitalet, är det visserligen konsekvent att utesluta det äfven vid den praktiska 

 beständsbehandlingen. Men båda delarna leda lika fullt till oriktiga eller åt- 

 minstone till icke medvetna resultat. Vill man räntabilitet, måste nämligen 

 gallringarna inriktas på en målmedveten reglering af skogskapitalet. Man får 

 icke vara i ekonomiskt hänseende blind vid utsyningsförrättningens handläggande, 

 utan måste förskaffa sig ett begrepp om de enskilda trädens värde och ränte- 



