VÄSTERNORRLANDS LÄNS LANDSTINGSOMRÅDE. 295 



af arbetssvårigheten (jordmån, stenbundenhet, trädrötter m. m.) eller 

 åsättandet af oskäligt högt dagsverkspris vid kostnadsförslagets upp- 

 rättande. Såsom af det anförda torde framgå, kan emellertid förhållan- 

 det helt enkelt bero på olika arbetsskicklighet eller därpå att en person 

 åtnöjer sig med en lägre dagsförtjänst, än den i orten allmänt gällande, 

 som legat till grund för kostnadsberäkningen. 



Hvad angår utskottets vidare uttalande i denna fråga, anser sig 

 styrelsen endast böra framhålla, att styrelsen under sin hittillsvarande 

 verksamhet aldrig beviljat bidrag till ett dikningsföretag utan att sär- 

 skild plan och kostnadsberäkning blifvit för företaget upprättade, af sty- 

 relsens tjänsteman granskade — hvilken granskning, då sådant ansetts er- 

 forderligt, ägt rum jämväl ute på marken — samt af styrelsen till utfö- 

 rande godkända, äfvensom att, innan bidrag utbetalats, afsyning af ar- 

 betet verkställts, därvid detsammas öfverensstämmelse med den upp- 

 gjorda och fastställda planen alltid utgjort ovillkorlig förutsättning för 

 utbetalande af bidrag. 



Hvad åter beträffar utskottets andra anmärkningspunkt, så tillåter 

 sig styrelsen att rörande densamma göra följande uttalande. 



Då styrelsen först begynte sin verksamhet, hade styrelsen, hvilken 

 förnämligast sökt inrikta denna verksamhet på förekommande af lagöf- 

 verträdelser i stället för beifrande af skedda dylika, många svårigheter 

 att öfvervinna. För att i möjligaste mån förhindra så godt som full- 

 ständig ödeläggelse af skogsmark, hvartill anledningar ofta yppade sig, 

 särskildt i för afsättning af småvirke välbelägna trakter af kustlandet, 

 åtog sig styrelsen att verkställa utstämplingar åt skogsägare, där denne 

 så påfordrade. Att dessa stämplingar icke kunde ske efter rationella 

 skogshushållningsprinciper, visade sig snart. Skogsägarens och synner- 

 ligast afverkningsrättsinnehafvarens kraf på att tillgodogöra sig så myc- 

 ket som möjligt af skogen, ofta ända till minsta slandimensioner, voro 

 ju omöjliga att förena med någon hushållningsprincip. En medelväg 

 måste sökas, som lättast uttryckes så, att det för styrelsen gällde att 

 rädda, hvad som räddas kunde. Inom styrelsen hafva olika meningar 

 yppat sig rörande detta spörsmål, men ingen skiljaktighet har dock 

 förekommit därom, att hittills tillämpade tillvägagångssätt i många fall 

 förhindrat ödeläggelse af skogsmark, som annars ofelbart kommit att 

 äga rum. Man får nämligen taga med i räkningen, att lagen icke 

 hindrar skogsägaren att taga allt, blott han sörjer för återväxten. 



Att de af styrelsens biträden verkställda stämplingar, hvilka måhända 

 understundom skett med allt för stor efterlåtenhet för skogsägarens önske- 

 mål, kunnat tolkas som ett styrelsens auktoriserande af en afverkning, 

 hvilken icke kunnat från god skogshushållnings synpunkt väl försvaras. 



