334 F. J. WiiK. 



niska skiffern, nemligen den för sin malmhalt (kopparkis och blyglans) be- 

 kanta s. k. dioriten vid Klausen, af några t. ex. L. v. Buch betecknad så- 

 som hyperit för sin ofta grofkorniga struktur. Den företer i flere afseenden 

 en analogi med de malmförande grünsten sarterna i de skandinaviska och fin- 

 ska gneis- och skiiferregionerna. Den är delvis utbildad såsom dioritskiffer, 

 hvilken dock, åtminstone till en del, sannolikt blott är en intim blandning 

 af diorit och kristallinisk skiifer. Denna sednare utgöres här för öfrigt dels 

 af glimmerskiffer, stundom mer eller mindre gneisartadt utbildad, dels af en 

 köttfärgad hälleflinta eller felsitskitfer, dels äfven af qvarzit- och chloritskif- 

 fer. Denna mångfald i petrografiskt afseende torde visserligen till en del 

 kunna anses härröra af den plutoniskt eruptiva dioritens metamorfoserande 

 inverkan, till en annan del ock tillskrifvas en sednare hydrokemisk meta- 

 morfos, hvilket sistnämnda väl är fallet med chloritskiffern samt de här och 

 der förekommande partierna af kalkblandad serpentin. Till största delen må- 

 ste den väl dock betraktas såsom uppkommen vid sjelfva bildningen af 

 skiiferformationen i denna sydligaste zon af centralregionen. Och då nu 

 denna såväl genom nämnda petrografiska förhållande som äfven genom sin 

 NV-liga skiktningsriktning skiljer sig från chlorit- eller lerskifferformationen, 

 så synes det mig vara mera skäl att betrakta den vester om Eisack befint- 

 liga delen af terrängen såsom eqvivalent med glimmerskiffer- än med ler- 

 skifferbildningen, till hvilken sistnämnda den på ofvanciterade karta hänfö- 

 res. Dock kan detta afgöras endast genom betraktandet af de resp. bild- 

 ningarnas gränsförhållanden. Skulle detta vid en närmare undersökning 

 verkligen visa sig vara fallet, så skulle således den djupa insänkning som 

 Brenner-vägen gör i centralzonen vara lätt förklarlig, såsom bildande grän- 

 sen mellan tvenne skilda formationer, och äfvenså eruptionerna af granit och 

 grönsten just på denna gräns. 



Att dioriten, så intimt den också är förenad med skiffern, dock ej är 

 inlägrad deri, utan gångformigt genomskär densamma, är genom verkställda 

 undersökningar tydligen ådagalagdt. Också utvisar kartan, att stockarnas 

 längdriktning går i NO således tvärtemot skiffringsriktningen. Emedlertid 

 visar den intima föreningen med skiffern och, såsom v. Richthofen anmär- 

 ker, den starka metamorfoserande inverkan den utöfvat derpå, att dess erup- 

 tion måste hänföras till den primitiva, eller kanske snarare den primära (pa- 

 läozoiska) perioden, ocli således i alla händelser betraktas såsom betydligt 

 äldre än de öfriga i trakten omkring Klausen uppträdande eruptiverna, qvarz- 

 porfyr, augitporfyr och melafyr, hvilken sistnämnda också gångformigt ge- 



