Iakttagelser under en geologisk resa i Tyrolen och Schweiz. 337 



Efter att neraligen en längre tid hafva afstannat, skedde här som sagdt 

 till en början utbrottet eller rättare utbrotten af qvarzporfyr; ty såsom v. 

 Richthofen (1. c. p. 124) visat, måste denna väldiga porfyrmassa fördelas på 

 åtminstone S särskilda porfyreruptioner, skiljaktiga från hvarandra dels ge- 

 nom olika färg (grå, grön, violett, röd), dels genom olika struktur, betingad 

 af grundmassans och de insprängda kristallernas olika inbördes förhållande, 

 hvarigenom den porfyrartade strukturn blir mer eller mindre granitartad, dels 

 slutligen genom dessa sednares förhållande sinsemellan, i det att i en del 

 varieteter qvarzen, i andra åter fältspaten (orthoklas och oligoklas) är öfver- 

 vägande. Att de olika varieteterna verkligen äro att betrakta såsom till 

 eruptionstiden något skiljaktiga bevisas af de kantiga eller afrundade brott- 

 stycken af den ena varieteten i den andra, som man ganska ofta kan iakt- 

 taga, mer eller mindre tydligt skilda från den omslutande massan, och stun- 

 dom så talrika, att det hela bildar en formlig breccia eller konglomerat. 

 Dessa olika eruptioner hindra dock icke att betrakta qvarzporfyrn i sin hel- 

 het såsom tillliörande en enda period. Förhållandet är sålunda analogt med 

 den sydfiinska granitpoifyrn med dess olika modifikationer, hvilka tid efter 

 annan utbrutit och till en del utbredt sig öfver gneisen, om ock detta icke 

 så tydligt kan ådagaläggas som hos den yngre tyrolska qvarzporfyrn, h vil- 

 ken man tydligen finner hafva strömartadt vältrat sig öfver den angränsande 

 kristallin! ska skiffern. 



Qvarzporfyrn betraktas af v. Richthofen (1. c. p. 320) inom porfyr- (plu- 

 tovulkanit") serien motsvara den syenitartade graniten inom plutonit-serien, 

 hvilket redan L. v. Buch antyder, då han kallar den för den „röda porfyrens 

 granit". Detta är emedlertid enligt Öcheerers undersökning endast till en 

 del fallet, i det den till största delen är mera kiselsyrerik än nämnda granit, 

 hvilket redan kan slutas deraf, att den icke såsom denna innehåller horn- 

 blende. Scheerer betraktar den derföre såsom en „omsmält röd gneis" (1. c. 

 p. 396), eller med andra ord den motsvarar icke syenitgraniten utan gneis- 

 graniten, och häri finna vi ett ytterligare bevis på dennes eruptiva natur. 

 Genom detta antagande försvinna äfven de i annat fall oförklarliga anoma- 

 lier som de öfriga plutovulkaniterna förete. Syenitgraniten inom plutonitse- 

 rien kommer nemligen då i full öfverensstämmelse med theorin att motsvaras 

 af Syeniten och graniten inom plutovulkanit-serien samt dioriten inom den 

 förra af de basiska porfyrerna inom den sednare. 



Att verkligen syeniten och graniten samt de basiska porfyrerna bilda 

 tveuue från qvarzporfyrn skilda eruptiva grupper antages äfven af Tscher- 

 mak (Die Porphyrgesteine Österreichs, 1S69 p. OS). Och genom egna iakt- 



