338 F. J. WiiK. 



tagelser har jag kunnat konstatera den nära föreningen mellan Syeniten och 

 graniten äfvensom den mellan de tre poifyrerua, hvarföre, då engång de sär- 

 skilda qvarzporfyrerna hänföras tillsammans, äfven dessa böra fördelas på 

 tvenne skilda grupper. 



Den för sin turmalinhalt s. k. turmalingraniten vid Predazzo är till 

 färgen rödaktig t. f. af förherrskande röd Orthoklas samt står såsom Kjer- 

 ulfs och Eubes analyser utvisa till sin kiselsyrehalt emellan qvarzporfy^n 

 och Syeniten. Turmalinen är dels afskild på hålrum tillsammans med qvarz- 

 kristaller, dels äfven dendritiskt afsatt på granitens klyftytor^ hvilket anty- 

 der en sednare bildning än den egentliga granitmassan. Förklyftningen är 

 såväl horizoutel som vertikal och isynnerhet tydligt utpräglad i närheten af 

 de större och mindre gångar af melafyr, som genombryta graniten. Dessa 

 gångar äro till en del ganska smala, hvarvid gångmassan blir tät, snarlik den 

 täta diabasen i gneisgranit invid Helsingfors. Också synes Tschermak (1. c, 

 p. 127) vilja hänf(3ra en del af deu s. k. melafyru till diabas. En till gra- 

 niten närmare stående gångbergart synes en grå finkornig porfyrart vara 

 (Liebeneritporfyr?), h vilken jag fann uppskjuta i graniten på Monte Mulatto, 

 och hvilken likasom denne innehöll turmalin samt delvis tungspat afsöndrad 

 vid salbanden. 



Graniten är här t. f. af förklyftningen, likasom ock den nyssnämnda 

 melafyren, sönderstyckad i en mängd större och mindre stenar, som ström- 

 artadt betäcka sluttningarna; och till skydd mot dessa stenströmmar har man 

 nödgats uppföra formliga dammar. Detta atmosferens förstörelsearbete under- 

 lättas, hvad graniten beträffar, genom den rapakiviartade beskaffenhet, som 

 densamme icke sällan företer, till följe hvaraf den lätt förvittrar och sönder- 

 faller till groft grus. I sjelfva verket antager den delvis fullkomligt utse- 

 endet af en granitartad rapakivi, och vid Moëna fanu jag lösa stenar af 

 granit, eller möjligen qvarzporfyr, med grön oligoklas, fullkomligt analogt 

 med den rapakiviartade granitpoifyrn. I sammanhang härmed vill jag nämna, 

 att jag äfven funnit q^arzporfyrn vid Teplitz, hvilken i allmänhet är lik 

 den i Syd-Tyrolen förekommande, delvis förete en viss likhet med rapakivi; 

 i det att de stundom ganska stora brunröda orthoklaskristallerna äro omgifna 

 af ett tunnt omhölje af plagioklas, lätt skönjbar genom sin tvillingsstreck- 

 ning samt sitt genom förvittringen matta utseende och ogenomskinlighet. 

 Den under namn af rapakivi-granit bekanta modifikationen af den finska gra- 

 nitporfyrn är således ingalunda densamma uteslutande tillhörig, utan utgör 

 likasom kalkgraniten en för granit och qvarzporfyr i allmänhet egendomlig 

 artförändring, ehuru den visserligen ingenstädes torde uppträda så karakte- 



