Iakttagelser under en geologisk resa i Tyrolen och Schiceiz. 339 



ristiskt som i södra Finland, hvarföre den väl också här förtjenar en egen 

 benämning. 



Öfvergången mellan turraalingranit och syenit (Monzonit) i Fassa-dalen 

 förmedlas af en art syenitgranit, uppkommen deraf. att den i allmänhet grå- 

 aktiga Syeniten på sina ställen t. ex. vid Boscampo npptager röd Orthoklas, 

 delvis äfven. såsom vid vägen mellan Predazzo och Forno, glimmer och 

 qvarz. Den innehåller äfven, i likhet med syenitgraniten från södra Fin- 

 land och andra orter, mörka, afrundade fläckar, äfvensom gångar af en mer 

 eller mindre tydligt kornig bergart, hvilken af v. Richthofen betecknas så- 

 som hyperit, bildande en modifikation af augitporfyr, af Tschermak deremot 

 såsom diabas, förhållande sig till syeniten likasom den grofkorniga gånggra- 

 niten (pegmatit) till den granit, hvari den uppträder. Det är väl denna 

 bergart, som förekommer på gränsen mellan syeniten och den deraf meta- 

 morfoserade kalkstenen vid Canzacoli. Den är här mycket förvittrad t. f. 

 deraf brunfärgad samt företer en viss likhet med den förvittrade hyperiten i 

 Satakunda, och är likasom denne delvis förvandlad i serpentin eller dermed 

 beslägtade sekundära mineralier. 



Hvad slutligen den tredje gruppen af plutovulkaniterna i Syd-Tyrolen 

 beträffar, så synes den mig bäst låta fördela sig med afseende på de tvenne 

 beståndsdelarnas relativa mängd i 1) plagioklasporfyr (melafyr) 2) augitpla- 

 gioklasporfyr och 3) augitporfyr. Att dock vilja med bestämdhet åtskilja 

 dessa tre afarter från hvarandra torde vara ett lönlöst arbete. Också hän- 

 föras melafyrn och augitporfyrn i allmänhet af Lapparent (Annales des mines 

 1864 p. 271) till en gemensam grupp, åtskilda den förra såsom acid, den 

 sednare såsom basisk melafyr. I sjelfva verket synes mig den s. k. augit- 

 porfyrn i Fassa-dalen åtminstone till utseendet mycket mer påminna om den 

 bekanta melafyrn från Harz, än den af v. Richthofen s. k. melafyrn. Den 

 acida melafyrn (plagioklasporfyr) karakteriseras i allmänhet af i en mörk 

 grundmassa fördelade större plagioklas- och små augitkristaller: hos den med- 

 lersta (öfvergångs-) länken äro större augitkristaller afsöndrade tillsammans 

 med smärre plagioklas kristaller, och den basiska innehåller nästan uteslu- 

 tande augitkristaller. De båda slutlänkarna i denna serie äro i sina mest 

 karakteristiska typer väl skilda från hvarandra, 'i det den basiska genom 

 sin olivinhalt och sina mandelstenar mera närmar sig till basalt, den acida 

 till plutonitisk grönsten. 



Den s. k. uralitporfyrn vid Predazzo, hvilken så godt som fullkomligt 

 liknar den icke-skifi'riga modifikationen af uralitporfyrn i Tavastland, anslu- 

 ter sig närmast till medlersta länken i melafyr- serien och synes vara en 



