340 F. J. WiiK. 



metamorfos deraf. Man liar således skäl att föimoda, att äfven den finska 

 uralitporfyrn ntgör en metamorfos af en aiigitplagioklasporfyr, ehurn den ge- 

 nom hornblendet, som den på sina ställen upptager blir mer eller mindre dio- 

 ritartad. 



Melafyrarterua genombrytas likasom syeniten ocb graniten af gångar 

 och smärre stockar; dessa utgöras här af fältspatsporfyr och syeniiporfyr , 

 hvilka i mineralogiskt hänseende motsvara granit och syenit. Denna sken- 

 bara anomali förklaras lätt genom det antagande, att de utgöra en genom 

 förnyad smältning åstadkommen partiel återbildning af granit och syenit, li- 

 kasom de i gabbro vid Harz förekommande granitgångarna och den i sye- 

 nitgranit i Tavastland uppträdande pegmatiten. — Såsom man finner förete 

 de sydfinska eruptivbildningarna^ hvilka nu visserligen närmast motsvara de 

 tyrolska plutoniterna, icke desto mindre åtskilliga analogier äfven med pluto- 

 vulkaniterna. 



En ännu större analogi med södra Tyrolens plutovulkaniter förete södra 

 Norges eruptiva bildningar, hvilka genombryta den siluriska formationens 

 skikter. Också intaga dessa en intermediär ställning mellan de normala 

 plutonit- och plutovulkanit-serierna, samt måste väl i sjelfva verket räknas 

 till den sednare, i det man nemligen såsom egentliga plutoniter betecknar 

 gneisgraniten, graniten och syeniten samt gabbro och andra grönstensarter i 

 de af kristalliniska bildningar bestående högfjällen. De utgöras enligt Kjer- 

 ulfs och Dahlls undersökningar hufvudsakligen af 1) granit, öfvergående i 

 qvarzporfyr och syenitgranit, 2) qvarzfri syenit samt fältspatsporfyrer af 

 olika slag och 3) augitpoifyr samt de gångformigt uppträdande trapparterna, 

 men synas i anseende till sitt inbördes förhållande förete ett undantag från 

 den allmänna regeln, i det den basiska augitporfyrn enligt nämnde geologer 

 (Ueber die Geologie des südl. Norwegens) icke är den sista utan en bland 

 de första eruptiverna mot slutet af silurtiden: den ligger nemligen under de 

 neutrala porfyrerna och syeniten, eller emellan dessa och de uppresta silur- 

 skikterna, samt är till mängden underordnad dessa. Häraf synes man mig 

 masta draga den slutsats, att den äfven ursprungligen (i jordens inre) legat 

 under den neutrala plutovulkanitmassan, likasom denna under den acida, 

 ehuru den genom sin större lättflytenhet genomträngt den mera trögtflytande 

 orthoklashaltiga massan vid dess gränser och sålunda före densamma kom- 

 mit till utbrott. På sina ställen torde ock augitporfyrn visa sig yngre än 

 syeniten och porfyriten, hvilka tvenne sistnämnda likasom granit och qvarz- 

 porfyr väl i allmänhet äro blott olika af yttre förhållanden betingade modi- 

 fikationer af samma massa. I hvilken nära relation f ö. äfven syenit- och 



