Iakttagelser under en geologisk resa i Tyrolen och Schtveiz. 341 



augitporfyr stå till hvaraudra det har jag sjelf varit i tillfälle att öfvertyg-a 

 mig om på öarna i Langesundsfjorden, der dessa bildningar på mångfaldigt 

 sätt ses ingripa i hvarandra och äfven förete en mer eller mindre tydlig 

 skiflfring, gående parallelt med gränsriktningen. 



Med de nämnda plutovulkaniterna var den eruptiva verksamheten i 

 södra Norge afslutad. I södra Tyrolen begynte den deremot åter i slutet 

 af sekundärperioden och fortsattes sedan inpå den tertiära. Vi finna nem- 

 ligen invid den södra sidozonens sydliga rand mellan Verona och Padua 

 vulkanitiska eruptiver aflagrade nemligen trachytporfyr, trachyt och basalt. 

 Af dessa äro i motsats till de två föregående eruptiva serierna den basiska 

 länken till mängden öfvervägande. Detta står i fullkomlig öfverensstämmelse 

 med theorin. Under den långa tid, som förflutit mellan den första och 

 den andra eruption sperioden äfvensom vidare mellan denna och den tredje, 

 måste nemligen i det sydligaste (j^ngsta) eruptionsområdet största delen af 

 de ofvantill, närmare jordytan liggande (kiselsyrerikare) acida och neutrala 

 massorna redan hunnit stelna, och således blott en jemförelsevis mindre 

 mängd kommit till utbrott. 



Det är med en egendomlig känsla man från de inom skyhöga berg- 

 väggar hopträngda tyroler-alpdalarna kommer ut på den öppna lombardiska 

 slätten. Det är som fore man genom en enda oöfverskådlig fruktträdgård, 

 skyddad mot norden af den utaf snöbetäckta bergspetsar krönta Alpkedjan. 

 Då man åter vänder sig mot denna och närmar sig Lago Maggiore afskäres 

 vägen tid efter annan af höga sandvallar, hvilka i mer eller mindre tydliga 

 kurvor omsluta den nedre ändan af denna sjö. Detta är lemningar efter 

 moränerna i dess fordna vidsträckta gletschergebit. De påminna åtminstone 

 till det yttre mycket om åsarna i norden. Också torde väl dessa, nemligen 

 hvad den inre kärnan beträffar, böra anses såsom moräner, hvilka sedermera 

 blifvit ytterligare ombildade genom vågsvall och strömmar, eller möjligen 

 äfven genom ebb och flod, i glacialperiodens haf. 



I allmänhet synas mig de norditalienska Alpsjöarna och isynnerhet den 

 på naturskönheter så rika Lago Maggiore förete mycken analogi med de 

 sydfinska, och hafva väl också blifvit bildade på ett i allmänhet analogt vis. 



Lago Maggiore ligger till största delen inom den kristalliniska central- 

 zonen, i det att blott dess sydöstra strand intages af sekundära kalksedi- 

 menter, genom hvilka eruptiver uppskjuta motsvarande de tyrolska plutovul- 

 kaniterna. De till dessa hörande plutoniterna finna vi på den motsatta si- 



44 



