356 F. J. WiiK. 



bildar f. ö. äfven det komplicerade af Erduian beskrifna systemet af ler- 

 skiifer, konglomerat, hälleflinta, protogingneis etc. i Dalsland m. fl. ställen 

 i sydl. Sverige (Jahrb. für Min. 1864 p. 641). 



Man finner häraf, att äfven i Skandinavien en formation förekommer, 

 som visserligen på grund af sin azoisra måste räknas till de primitiva men 

 dock genom sin petrografiska beskaffenhet närmar sig till de primära (pa- 

 läozoiska). Det är för denna formation jag föreslår namnet takonisk. Det 

 synes mig vara så mycket större skäl att fixera denna benämning för denna 

 presiluriska formation som en af Emmons nyligen gifven förändring af dess 

 ursprungliga betydelse ytterligare förökat den redan nog stora oklarheten 

 af detta begrepp, hvarföre också Dana föreslagit att återgå till den ursprung- 

 liga bemärkelsen (Jahrb. für Min. 1872, p. 890). 



Likasom vi från en allmän geologisk synpunkt betraktadt kunna för- 

 dela de eruptiva bildningarna i tre grupper, plutoniter, plutovulkaniter och 

 vulkaniter, så låta således äfven den metamorfiskt-kristalliniska formations- 

 gruppen i allmänhet fördela sig på tre underafdelningar: den laurentiska, 

 den huroniska och den takoniska formationen, och det så mycket mer, som 

 äfven de rent sedimentära formationsserierna på det naturligaste sätt tillåta 

 en sådan tredelning, nemligen om vi med Dana, Kjerulf m. fl. hänföra den 

 cambriska formationen till den siluriska och den permiska till stenkolsfor- 

 mationen. Vi erhålla då för den geologiska formationsserien i sin helhet 

 följande allmänna schema: *) 



vid förklaringen af de motsvarande bildningarna i Sachsen och andra orter blifvit begån- 

 gen. Ty huruledes postsiluriska d. ä. devoniska bildningar, livilka f. ö. icke med säkerhet 

 äro kända i nordl. Skandinavien, skulle kunnat undergå en metamorfos, utan att de under- 

 liggande siluriska skikterna deraf influerats, är något svårt att fatta. 



*) Det beliüfver väl knappast påpekas, att detta schema endast uttrycker den all- 

 männa utvecklingsgången, hvilken naturligtvis på enskilda ställen varit underkastad större 

 eller mindre modifikationer. Dessa lokala afvikelser från den allmänna utvecklingslagen 

 böra dock icke hindra oas från att antaga densammas giltighet i allmänhet. Det tillhör 

 forskaren att söka finna den allmänna regeln trots de af enskilda lokala inflytelser betin- 

 gade undantagen. 



