416 F. J. WiiK. 



hållande. Qväfve skiljer sig från fosfor ocli arsenik genom sin permanenta 

 gasform äfvensom cleri, att det företrädesvis förekommer i den organiska na- 

 turen men äfven i sina föreningar, i det att t. ex. salpetersyran är enbasisk 

 fosfor- och arseniksyrorna trebasiska, ammoniaken tydligt positiv men der- 

 emot föreningarna af fosfor och arsenik med väte indifferenta o. s. v.; och 

 hvad åter skilnaden mellan fosfor och arsenik beträffar, så visar den sig 

 bland annat i den sednares tydligen metalliska natur och dess uppträdande 

 i naturen såsom beståndsdel i svafvelföreningarna, hvilket icke är fallet med 

 den förra. Det enda skälet att förena dem till en grupp är analogin i de 

 resp. föreningarnas sammansättning, hvilket gifvit anledning till att anse dera 

 hafva lika atomvärde (valens). Men denna likhet är af en allför formel na- 

 tur för att kunna tagas till hufvudprincip vid en systematisk uppställning af 

 elementerna, och det så mycket mer som den olikhet, hvilken röjer sig hos 

 olika författare i uppfattningen af ett ämnes verkliga atomvärde, gör det 

 omöjligt att häröfver komma till en bestämd åsigt. De anmärkningar, som 

 af Meudelejeff (1. c.) blifvit gjorda emot läran om atomvärdet isynnerhet emot 

 särskiljandet af atomistiska och molekulära föreningar, synas mig ganska be- 

 rättigade. Också har jag vid den systematiska uppställningen af elementerna 

 ansett mig böra tillerkänna valensen en blott underordnad eller sekundär be- 

 tydelse. Dereraot har jag vid den af Berzelius framställda elektrokemiska 

 . theorin fästat en synnerlig uppmärksamhet, emedan den synes mig vara den 

 enda, som verkligen kan förklara de kemiska frändskapsförhållandena. Om 

 den också för närvarande blifvit af de nyare theorierna trängd i bakgrunden, 

 skall den väl dock förr eller sednare åter blifva upptagen om ock under en 

 annan form än den, hvari Berzelius föredrog den. Ja i sjelfva verket exi- 

 sterar den på sätt och vis allt fortfarande inom vetenskapen, att döma af 

 de allmänt begagnade uttrycken positiv och negativ. 



Det torde icke vara omöjligt att åstadkomma en förmedling af den elek- 

 trokemiska theorin och de nyare lärorna, i det man nämligen på det nxiva- 

 rande beteckningssättet af de resp. föreningarna tillämpar det elektrokemiska 

 betraktelsesättet. Berzelii formler voro dualistiska, men de hafva sedermera 

 utbildats till hvad man kunde kalla trialistiska, i det att man, t. ex. hvad 

 syreföreningarna beträffar, deri kan särskilja tvenne radikaler, enkla eller 

 sammansatta, negativa eller positiva, sammanhållna af det i jemförelse med 

 dem mera indifferenta syret. Man förklarar denna sammanhållning af syrets 

 s. k. tvåatomighet. Men så länge man icke förklaiat orsaken till denna två- 

 atoraighet har man i sjelfva verket blott uttalat ett faktum, men icke förkla- 

 rat detsamma. En sådan förklaring erbjuder nu den elektrokeraiska theorin. 



