418 F. J. WiiK. 



nas föreningsförhållanden, den dock är otillräcklig, dä det gäller att söka 

 erhålla en närmare förklaring deraf, vare sig i kemiskt eller kristallografiskt 

 hänseende. Deremot är en sådan förklaring möjlig med antagande af den 

 elektrokemiska theorin, såsom jag i det följande skall söka ådagalägga. 



Med anledning häraf är det nu som jag vid den systematiska anordnin- 

 gen af elementerna i första rummet afsett deras elektrokemiska förhållande 

 men deremot deras s. k. atoravärde blott så \\åt det härmed är förenligt. 



I enlighet med den ofvanför nämnda indelningen af mineralierna i icke- 

 metalliska, halfmetalliska och metalliska har jag först indelat elementerna i 

 tre hufvudgrupper: icke-metaller eller primär a elementer. halfmetaller (incl. 

 metalloider) eller sekundära elementer samt eyentl. (tunga) metaller eller 

 tertiära elementer, hvilka för bättre öfversigts skull fördelats på tre concen- 

 triska serier, såsom bifogade schema närmare utvisar, en uppställning, som 

 dock såtillvida visar sig verkligen ligga i sakens natur, som elementerna 

 derigenom bilda ett afslutadt helt och analogierna mellan de resp. serierna 

 på sådant sätt bäst framträda. Särskiljandet mellan icke-metaller (O, H, N) 

 och metalloider motiveras af de förstnämndas permanenta gasform och deras 

 utomordentliga vigt i naturens hushållning såsom beståndsdelar i luft och 

 vatten; åtskiljandet af metalloider (resp. halfmetaller) från de tunga metallerna 

 åter deraf, att de förra i allmänhet utgöra hufvudbeståndsdelar i icke-metal- 

 liska, de sednare i de metalliska mineralierna. Men isynnerhet visar sig 

 denna anordning berättigad deri, att vid de tvenne yttre seriernas (de sek. 

 och tert.) ytterligare indelning i tre underafdelningar i enlighet med den elek- 

 trokemiska karakteren, motsvarande hvar sin af de tre elementerna i den in- 

 nersta kretsen, det elektropositiva H, det negativa O och det indifferenta N, 

 en i ögonenfallande likformighet och regelbundenhet i afseende på atomvig- 

 tens förhållande röjer sig hos de resp. underafdelningarna. 



Vi finna nämligen, att atomvigterna i hvar och en af dessa underafdelnin- 

 gar ifrån ett minimum vid ändpunkterna öfvergå till ett maximum i midten 

 af serien samt vidare, att ditferenserna mellan närstående elementers atomvig- 

 ter i allmänhet äro lika med någon af de tre elementerna i den innersta kret- 

 sen eller dei*as differenser eller ock utgöra multipler deraf (vanligen 3 och 

 6) *). Detta förhållande är isynnerhet tydligt uttryckt hos de i allmänhet 



*) Att diflferenserna mellan närbeslägtade elementers atomvigter äro nära lika med kou- 

 stanta tal (omkr. 16, 46 och 90) har länge varit bekant, och man finner detta förhållande 

 äfveu beaktadt i de af Mendelejeff och Meyer uppställda systemerna, i det att sådana likar- 

 tade elcmeuter äro ställda i samma horizoutela serie. 



