Försök till en på atoniv. grundad gruppering af de kemiska elem. 429 



enlighet hos densaniinii. Det må derföre icke synas alltför \ågadt att försöka 

 uppställa en hypothes, som om den också icke lemnar en tillfredsställande 

 förklaring af saken, dock kan antyda möjligheten af en sådan, samt gifva 

 anledning till att närmare förtydliga hithörande förhållanden och underkasta 

 dem en ytterligare granskning. Jag har med så mycket mera skäl trott 

 mig kunna, om också blott i största korthet, anföra denna hypothes, som den 

 hufvudsakligen grundar sig på eller utgör en tillämpning af trenne hypothe- 

 ser, som hvar för sig hafva ett framstående värde, nämligen theorin om pla- 

 netsystemets bildning enligt Laplace, den elektrokemiska theorin af Berzelius 

 samt Edlunds elektricitetstheori. För öfrigt är frågan om elementernas natur 

 t. f. af svårigheten för att icke säga omöjligheten af en behandling på em- 

 pirisk väg särskildt hänvisad till en spekulativ betraktning. Och att en ut- 

 redning af elementernas rätta natur är af en utomordentlig vigt kan väl icke 

 nekas. Den förutan kan man svårligen hoppas på att komma till en närmare 

 kännedom af de föreningar, som dessa elementer ingå. 



Redan ofvanföre antyddes den stora sannolikheten af att de s. k. ke- 

 miska elementerna icke äro några elementer i egentlig mening, och de i det 

 föregående angifna differenserna mellan de resp. elementernas atomvigter i 

 de tvenne yttre serierna tala för deras sammansättning af de i den innersta 

 kretsen stående (de primära), och hvad dessa sjelfva beträffar hafva vi följd- 

 rigtigt att hänföra dem till ethern, som då blir utgångspunkten icke blott 

 för den materiella kraften utan ock för materien sjelf. *) 



Härigenom får nu frågan om elementernas sammansättning ett så att 

 säga kosmologiskt intresse, i det den kommer att sammanfalla med frågan 

 om planetsystemets bildning. Den theori vi ega häröfver, först framställd af 

 Kant (1. c.) sedermera vidare utbildad af Laplace (Exp. de système du monde 

 1796) har såväl på grund af astronomiska som fysiska och geologiska skäl 

 blifvit allmänt antagen såsom den med förhållandena bäst öfverensstämmande. 



*) Denna idée är ingalunda ny. Såsom Quenstedt (Epochen der Natur) anmärker fin- 

 ner man den redan hos Kant (Allg. Naturges. u. Theorie des Himmels 175.5) i det han an- 

 tyder den utomordentliga förtunning, som planetsystemet upplöst i sina grundelementer måste 

 hafva företedt; ja t. o. va. redan hos Leucipp, atomistikens upphofsman, kan man skönja 

 denna tanke uttalad. — För öfrigt kan det beroende förhållande, som eger rum mellan ma- 

 terie och ether, och som bland annat yttrar sig i möjligheten af såväl kemisk som kristallo- 

 grafisk analys på optisk väg, blott genom nämnda antagande förklaras, att nämligen materie 

 och ether utgöra i grunden en och samma sak, d. ä. att materien är intet annat än en ge- 

 nom aggregation uppkommen gröfre form af ether, en förkroppsligad ether, eller för att 

 nyttja en annan bild, förhåller sig dertill såsom det fasta tillståndet till det flytande. 



55 



