Fö/'Sök till en på atomv. grundad gruppering af de kemiska elem. 433 



+ - + - + — 



Adulai- = Ka^ AI2. Oi^. Si^ iii^ 



Albit =Xa^ Al^. Oi«. Si^ Si^ 



Anorthit = Ca^ Alg. 0^. AI2 Si^ 

 Här kommer mau således till samma slutsats som ofvauför vid betrakt- 

 iiingen af isomorfin mellan salpetern och carbonaterna af calcium, strontium 

 etc., nämligen att Ka, Na, Ca måste anses motsvara hvarandra eller med 

 andra ord vara lika valenta. Det är blott vid abstraherandet ifrån kristall- 

 formen eller vid fältspatsarternas betraktning' från en ren kemisk synpunkt, 

 som man kan uppställa dem i en homolog- serie, såsom jag framställt dem i 

 mina Medd. betr. finska min. III (öfv. af finska vet.-soc. forh. 1871—72 p. 

 27), och blott i sådant fall blir Ca lika valent med Ka^ eller Na^. 



Samma förhållande måste anses ega rum mellan Sig i adnlar och albit 

 samt AI2 i anorthit d. v. s. Siy måste i de förra spela samma rol som AI2 

 i den sednare, och då AI2 i förhållande till Sij. är positiv, så måste detta 

 äfven vara fallet med Si^. Att Si2 och Si^, verkligen spela en olika rol i 

 Orthoklas, hvilken såsom bekant utgör en sammanvexning af adular och albit, 

 det antj-des äfven af dess metamorfoser: vid förvandlingen i kaolin och kali- 

 glimmer bortgår Si^. med qvarlemnande af Si2. Denna olikhet mellan Si2 

 och Si4 kan förklaras genom att betrakta dem såsom tvenne allotropiska mo- 

 difikationer, förhållande sig till hvarandra såsom S2 till den hypothetiska S4, 

 eller såsom den hypothetiska xA.Z2 till O2 (= Az^), hvaraf äfven följer, att 

 Si2 är positiv i förhållande till Si4. Af analogin med S och O kan man 

 vidare sluta till en tredje allotropisk modifikation af Si nämligen Sig, inne- 

 hållande sex atomer inom molekylen. Denna åsigt om ett polymert förhål- 

 lande mellan elementernas allotropiska modifikationer finner ett stöd i de 

 isomera föreningar dessa elementer bilda, och hvilka äfvenledes måste betrak- 

 tas såsom polymera. Sålunda måste de tre titansyremodifikationerna särskil- 

 jas såsom Ti02, 1^04, Ti^Oy. Endast härigenom förklaras deras förekommande 

 tillsammans på en och samma fyndort, och härigenom förklaras äfven isomorfin 

 mellan tapiolit (Fe Ta^ 0^) och rutil (TiaOg) enl. Kenngott (1. c. p. 247), motsva- 

 rande isomorfin mellan jernglans (FegO-j) och titanjern (Fe Ti Oy) enl. Mosander. 

 Det skulle föra alltför långt att ingå i några vidare detaljer beträoande 

 tillämpningen af ifrågavarande elektrokemiska theori. Det nämnda torde vara 

 tillräckligt för att visa, att en viss enkelhet och likformighet kan vinnas 

 deraf i och för uppfattningen af de kemiska och mineralogiska företeelserna. 

 Det återstår nu att betrakta ifrågavarande elementai-system, med afseende 

 på dess förhållande till det mineralsystem, som i början af denna afhandling 

 omnämndes, samt i korthet framställa grunderna derför. 



