Om isvattnets inverkan på berggrunden under glacialperioden. 443 



hvarandra; en af de skålformiga fördjupningarna vid D 12 är så djup, att man 

 måste kalla den jättegryta, och den nedersta jättegrytan vid C 14 är så aflång, 

 att den nästan bör benämnas ränna, o. s. v. 



Om man jemför den stora ovala jättegrytan vid C 20, som mäter 9 fot 

 i större och 7 i mindre diametern, samt är 6 fot djup vid öfra och 3 vid 

 nedra kanten, med den lilla grytan ofvan om den stora vid C 14, hvilken 

 knappt mäter 1 fot i någon dimension, eller ännu hellre med någon af de 

 mindre skålformiga fördjupningarna och rännorna af blott några tums vidd, 

 kan lätt den tanken uppstå, att detta väldiga hål uppkommit på något an- 

 nat sätt än de små urgröpningarna. Men alla dessa fyra grupper, hur' vex- 

 lande de än må vara till storlek och form, hafva det gemensamt att de äro 

 abnorma urgröpningar i berget, med fint och jemnt slipade väggar, utan nå- 

 got spår af repor, och dessa gemensamma egenskaper tyda uppenbarligen äf- 

 ven på ett gemensamt uppkomstsätt. Samma agens, hvilken förorsakat jätte- 

 grytorna, måste äfven hafva gifvit upphof åt de andra formationerna. De 

 skilja sig genom de anförda egenskaperna från de abnorma urgröpningar, 

 hvilka isen under sitt framåtskridande bildat, ty dessa senare äro alltid re- 

 pade och vida gröfre och ojemnare slipade. Man har i afseende å jättegry- 

 torna förenat sig derom att vattnet utgjort nämnde agens, men antagit att 

 det verkat dels såsom vågsvall, dels såsom postglaciala strömmar, dels åter 

 såsom vatten nedtlytande från glacialisen. Jag skall längre fram nämna nå- 

 gra ord om de tvenne förstnämnda teorierna, och antar tillsvidare att alla 

 de grupper, jag ofvan beskrifvit, uppkommit genom isvattnets inflytande samt 

 går nu att söka utreda huru härvid tillgått. 



Vid en uppmärksam granskning af kartan framträda först och främst 

 följande anmärkningsvärda förhållanden : 



Alla både jättegrytor, rännor och skålformiga fördjupningar befinna sig 

 uteslutande på den östra sidan af bergsryggen, och på den vestra förekomma 

 alls inga spår af isvattnets verksamhet. 



Om man lägger en linje från den nordligaste jättegrytan till den sydli- 

 gaste, sammanfaller denna noga med repornas riktning, sådan den är öfverallt 

 på Willingö, ständigt lika, så väl på bergsryggarnes toppar som nere vid 

 deras fötter. 



Hvardera af dessa grytor ligga mellan 20 och 25 fot öfver hafvet och, 

 med undantag endast af den lilla grytan vid E 21, ligga alla samtliga i 

 i en zon af berget, hvilken sträcker sig från 20 till 40 fot öfver hafvet. 



Alla jättegrytor förekomma vid afsatser af berget. 



Denna gruppering af jättegrytorna är så enkel och regelbunden, att den 



