444 J. A. E s T L A N D E R. 



nödvändigtvis måste stå i något sammanhang med deras uppkomst, men om 

 man endast vidhåller idén om vattenströmmar, lodrätt nedfallande genom hål i 

 isen, har man svårt att finna detsamma. Det framträder deremot tydligt, om 

 man tänker på de stora remnor, h vilka Nordenskiöld och andra beskrifvit 

 från gletscherna och inlandsisen på Grönland och Spetsbergen. Betraktar man 

 nämligen det aftecknade berget i sin helhet såsom en klufven kon, 800 fot 

 lång och 70 fot hög vid basen, samt tänker sig att isströmmen mötte på sin 

 väg denna kil så stäld, att dess längddirektion bildade en vinkel af omkring 

 12,5" med den direktion, i hvilken isen skred fram, så måste den första följ- 

 den hafva blifvit att isen packades i hop på stötsidan. Till följd af sin re- 

 gelationsförmåga måste den hafva fyllt alla afsatser och ojemnheter på denna 

 sida af berget, så att inga remnor eller andra hål kunde uppkomma deri. 

 Häri finna vi den enkla förklaringen på det anmärkta förhållandet, att inga 

 spår af isvattnets verksamhet förekomma på vestra sidan af berget. Detsamma 

 är äfven fallet med alla andra berg på Villingö och närmast kringliggande 

 holmar, och man synes kunna antaga såsom allmän lag, att inga spår af is- 

 vattnet kunna uppkomma på den sida af ett berg, der isströmmen först träffar 

 detsamma. Härvid måste man dock göra den anmärkning, att om denna si- 

 das hufvuddirektion icke mycket afviker från isströmmens, kan genom fram- 

 sprang i berget äfven här läställen bilda sig, hvarest jättegrytor kunna före- 

 finnas, såsom fallet är på den omkring 50 fot höga brantstupande bergvägg, 

 hvilken är belägen närmast öster om den jag aftecknat. 



Denna hoppackning på stötsidan är den första gifna följden af hindret 

 i isströmmens väg, denna må nu hafva haft huru stor tjocklek som helst, och 

 om man antar att isen under någon period täckt våra stränder med ett så 

 tjockt täcke, att bergets höjd var obetylig i jemförelse dermed, var detta san- 

 nolikt den enda rubbning i isströmmen, som bergskilen under denna tid kunde 

 åstadkomma. Men då under en senare period denna tjocklek aftog, blef för- 

 hållandet annat. När isströmmen då på sin väg råkade denna kil, skred den 

 upp längs densamma, tills den kom till det ställe, der den brantaste stignin- 

 gen förefinnes, mellan F 1, som ligger 20 fot, och F 8, som är belägen 32 

 fot öfver hafvet. Här begynte den remna och den östra delen deraf fortsatte 

 sin väg längs östra sidan af berget, betäckande detsamma till omkring 20 fots 

 höjd, under det den vestra delen skred allt högre upp på bergsryggen. Un- 

 der sitt fram- och uppåtskridande kom denna senare eller vestra isdel visser- 

 ligen allt mer öfver på den östra bergssidan, men då den derjemte allt mer 

 höjde sig öfver den östra isdelen, måste renman mellan båda längre söderut 

 hafva erhållit en viss bredd, motsvarande ungefär den zon der jättegrytorna 



