Om isvattnets inverkan på' berggrunden under glacia^ierioden. 445 



förnärvarande finnas. Huru helst än isen skred framåt, måste denna remna 

 ständigt noga intaga samma plats, ända tills istäckets tjocklek så aftog, att 

 det icke mer förmådde täcka bergstoppen. 



1 denna remna nedströmmade nu det vatten, som fanns på istäcket, om 

 man nämligen kan antaga, att sådant derstädes förekom i större mängd. Men 

 hufvudsakligen nedflöt dit det vatten, som bildade sig vid smältningen af den 

 vestra isdelens kant, hvilken stod högt upp, med en stor del af sin yta utsatt 

 för solens inverkan. Det vatten, hvilket nedrann från denna höga isvägg, må- 

 ste ständigt hafva råkat berggrunden på bestämda punkter, ty om man gran- 

 skar nivelleringen, finner man att berget höjer sig ofvanom alla de högre upp 

 på bergssidan belägna jättegrytorna, så att ett mindre transverselt brott 

 ständigt måste liafva uppstått i den vestra eller öfra isdelens kant, då den 

 passerade dessa ställen. I den stora hufvudrerauan låg derför sannolikt en 

 mängd mindre smältande isstycken, och under och emellan dessa följde sedan 

 isvattnet de djupaste ställena och bildade längs afsatserna i berget bäckar, 

 fulla af små strömhvirflar ocli kaskader, tills det slutligen under den nedre 

 isdelen sökte sig väg till någon af de större floder, hvilka förde det ut till 

 Finska vikens och Östersjöns djupare delar. Jättegrytorna och de mellan dem 

 belägna rännorna äro de qvarblifna spåren af den inverkan, isvattnet härun- 

 der utöfvade på berggrunden, och deras förekommande vid afsatserna i berget, 

 på en bestämd zon deraf, finner äfven sålunda sin förklaring. 



Bland de andra spåren efter isvattnets verksamhet äro de horisontala 

 rännorna vid E 8 och D 9 ovilkorligen de intressantaste. De förra af dem, 

 hvilka finnas aftecknade på medföljande plansch, äro vid pass 10 tum breda 

 och 6 tum djupa; den senare par tum smalare och grundare. I motsats mot 

 jättegrytorna och de emellan dem belägna rännorna, hvilka äro placerade i 

 de djupaste ställena af berggrunden, förlöpa dessa, man vore frestad att säga 

 naturvidrigt, nästan på högsta kanten af afsatserna. En vattenström, i hvil- 

 ken riktning den än gick öfver berget, måste alltid flyta tvärs öfver eller ock 

 nedanför afsatserna, men aldrig längs med deras skarpaste kant. För att vatt- 

 net skulle taga denna abnorma väg, fordras uppenbarligen att isen sjelf tvungit 

 det dertill, och om vi från den punkt på bergsryggen, der den stora remnan 

 uppstod, följa den lägre eller östra isdelen åt på dess väg längs nedre delen 

 af bergets sida, skola vi se huru härvid tillgick. I början skred den sanno- 

 likt obruten öfver de från 5 till 12 fot höga afsatserna vid linjerna 7—8, 

 9 — 10, 11 — 12, 14 — 15, och 16, men då den under tidernas lopp genom 

 smältning blef tunnare, bröts den vid livar och en af dem och vid de tvenne 

 förstnämnda, hvilkas form är reguliäi'are än de andras, uppstod eu remna, 



57 



