Om isvattnets inverkan på berggrunden under glacialperioden. 



447 



ma, finner i grannskapet en större höjd, der isen måste hafva brutit sig för 

 att sedermera i stora block nedfalla på den plats, der dessa rännor finnas. 



I den skildring jag nu gjort af sättet, på hvilket de ofvan beskrifna 

 spåren af isvattnets verksamhet uppkommit, har jag framställt arbetet med 

 jättegrytornas utsvarfning såsom redan varande i gång, innan vattnet begynte 

 med de andra formerna. Skälet dertill är att de förstnämnda äro de stör- 

 sta urgröpningarna, hvilka isvattnet behöft den längsta tid att åstadkomma, 

 och dessutom att de i det förevarande fallet t}"dligen stått i sammanhang med 

 hufvudremnan , hvilken först måste hafva uppkommit, om man tänker sig is- 

 täckets tjocklek först mycket stor och sedan efter hand aftagande genom 

 smältning. Dock vill jag här anmärka att, då man betänker de många sätt, på 

 hvilka de olika formerna öfvergå i hvarandra, det förefaller nästan naturligare 

 att de uppkommit samtidigt. Jag vill derföre icke ens i det förevarande 

 speciela fallet strängt vidhålla denna tidsskilnad, så mycket 'mindre som in- 

 gen skarp gräns kan dragas mellan de nedra jättegrytorna på berget och 

 de skålformiga fördjupningarna. Dessutom känner man intet om den största 

 tjocklek istäcket i tiden haft på vår sydkust. Jag har på grund af den lång- 

 väga transporten af de kolossala flyttblocken, antagit att den en tid varit 

 mycket stor, men det är möjligt att den dock varit vida mindre än man är 

 böjd att föreställa sig. Jag känner icke några elementer till ens en aproxi- 

 mativ beräkning deraf och tvifiar på att de kunna erhållas annorstädes än på 

 sådana trakter af jorden, der isen ännu täcker landet. I sammanhang här- 

 med vill jag ännu anmärka, att ehuru jättegrytorna på det aftecknade berget 

 ligga minst 20 fot öfver hafvet, dock i trakten af Villingö flere vackra och 

 synnerligen karakteristiska sådana förekomma i nivå med hafvet och till och 

 med någon fot derunder. 



Såsom ofvan redan antyddes, har man antagit att vågsvallet eller ock post- 

 glaciala elfvar möjligen kunde hafva gifvit upphof åt jättegrytorna. Erd- 

 mann i sitt 1S68 publicerade arbete ,,Bidrag till kännedom om Sveriges Qvar- 

 tära Bildningar" framställer dessa åsigter sålunda: „Hvad de s. k. jättegry- 

 torna beträfi'ar, så har deras bildande sannolikt kunnat försiggå på åtskil- 

 liga sätt, nemligen än under hafvets yta genom vågornas slag emot den 

 grundt liggande strandhällen, än på land genom fallande eller forsande vat- 

 tens fall på den underliggande klippan, i båda fallen med tillhjelp af sten 

 och gruS;, som, bragta i sqvalpande eller roterande rörelse, småningom nött 

 eller borrat sig ned i berget. Det första sättet förutsätter en långvarig bild- 

 ningstid och många gynsamma biomständigheters samtida inträffande, hvar- 

 före icke heller så särdeles många eller så särdeles stora och fullkomligt utbil- 



